Kuinka tapahtuu ero dementiaa sairastavasta henkilöstä?
Dementiapotilas
36
2683
Vastaukset
- tererere
http://bitly.com/nmt1OC käy katsomassa täältä
- asdgsadgsda
Lähet vaan kävelemään. Tuskin se muistaa, että sillä on puoliso joskus ollut:D
- Yöäk !
Onpa ikävää, jos jollakin ihmisellä on noin vastuuntunnoton ja epäinhimillinen puoliso / kaveri / seuralainen ... Toivottavasti löydät edestäsi, sairastut vakavasti ja jäät yksin.
- Peitxumi
Ei ole vastauksen arvoinen,et ymmärrä yhtään mitään asiata..
- jurass
todennäköisesti samalla tavalla kuin täyspäisestäkin henkilöstä. Ero vireille ja niin edelleen. Tavallaan ymmärrän, jos puoliso on dementoitunut ja hänestä tahtoo eron. Persoona muuttuu niin paljon, ettei elämässä välttämättä enää ole mitään avioliitonomaista. Korkeintaan joku säälinsekainen tunne.
Ja jos vielä on ollut omaishoitajana, jaksanut kenties useita vuosia, takki nyt tyhjä, koska dementiasta ei enää parannuta, niin en menisi tuomitsemaan eroaharkitsevaa. Joku mainitsi tuolla, että ei dementoitunut välttämättä edes muista olleensa kenenkään kanssa naimisissa. Kuulostaa raa'alta, mutta näin se todellakin on.
Dementoitunutta puolisoa ei paranna se, että terveempi puoliso väsyy ja masentuu lopullisesti. Riittää, kun yksi on jo menettänyt persoonallisuutensa, ei toisen tarvitse loputtomiin uhrata, jos on selvää, ettei siitä ole rahdunkaan apua. - Hah !
Eihän moni dementoitumatonkaan muista, että on naimisissa.
- Todella raakaa
Mihin eroa tarvitaan sellaisessa tilanteessa, jossa toinen sairastuu vakavasti ja joutuu päästämään irti kaikesta elämään liittyvästä ja luovuttamaan lopullisesti ?
Sellaisessa tapauksessa toinen osapuoli voi jatkaa omaa elämäänsä miten parhaaksi näkee, tehdä ja hakea kaikkea sitä, mistä saa voimaa ja nautintoa. Jotta sitten jaksaa edes muistaa ja olla loppuun asti sen ihmisen vierellä, jolla on joskus ollut jotain merkitystä omassa elämässä. - Siis jos on ollut. Sillä ei ole ollut, jos tällaisessa kohdassa eroaa, jättää, unohtaa. Sitä sanotaan raukkamaisuudeksi, se on iljettävää ja kertoo jättäjän sisäisen elämän tyhjyydestä.- Peitxumi
Raukkamainen vastaus,en vaivaudu vastaamaan. Kyllä ihmisten pahuus on mennyt pitkälle.
- jurass
Peitxumi kirjoitti:
Raukkamainen vastaus,en vaivaudu vastaamaan. Kyllä ihmisten pahuus on mennyt pitkälle.
Vastauksia on täällä antamassa monenlaiset ihmiset. Sellaiset, ketkä eivät ole nähneet sitä draamaa, mikä syntyy puolison dementoituessa, ovat kaikista valmiimpia tuomitsemaan. Ne, ketkä ovat nähneet edes vierestä ja läheltä, miten elämä muuttuu, eivät tuomitse.
On todellakin aivan käsittämätöntä, miten dementoituminen muuttaa ihmisen. Ei ole mitään tekoa sillä, millainen, miten rakastava ja läheinen kiintymyssuhde on ollut, kun toiselta alkaa kadota tämä päivä, hetki hetkeltä. Eilinen, toissapäivä.. koko mieli, ajatus, persoona.
Sellainen, kuka ei ole nähnyt eikä kokenut, ei tiedä sitä tunteitten ristiriitaa, kun toisaalta on kyse omasta puolisosta, jonka kanssa on joskus perustettu perhettä, oltu intohimoisia, rakasteltu ja rakastettu, ja toisaalta on kyse täysin lapsen asteelle taantuneesta itselleenkin vieraasta ihmisestä.
Kun ei puolisoon saa mitään järjellistä kontaktia, jäljellä vain muistot tietäen, ettei toisella ole enää mielessä paikkaa, josta ne samat yhteiset muistot, tai edes tietoisuus itsestään olisi löydettävissä.
En tiedä, kuinka paljon kirkkaamman kruunun olisi saamassa, jos jäisi itsekin tuon tuskan äärelle. Onko pakko? Tuomitsijat eivät osaa edes kuvitella, mutta pitkälle dementoituneen puoliso kyllä osaa kuvitella oman ja puolisonsa tarinan kulun siihen saakka, kunnes kuolema heidät erottaa.
Uskon, ettei ole pakko uhrautua. Eiväthän nykypäivänä terveetkään ihmiset uhraudu, vaan on suorastaan velvollisuus olla itsekäs ja etsiä sitä mikä parhaiten omaa itseään tyydyttää. Olipa se sitten vaikka avioero silloin kun ei ole enää kivaa ja mukavaa. Dementoituneesta eroamisessa on aivan takuulla kyse syvemmästäkin. - jurass
Tiedätkö, on vielä ihmisiä, jotka edelleenkin pitävät annettujen lupausten rikkomista pettämisenä. On ihmisiä, jotka eivät juokse tekemään jotain mikä itseään sattuu miellyttämään pelkästeen sen takia, että ovat solmineet avioliiton. Joillekin pettäminen missään tilanteessa on aivan mahdoton ajatus. Silloinkin kun tietää, ettei puoliso tosiaankaan saa tietää. Itsehän sitä on itselleen vastuussa. Pettämistä ajatellessa ei koskaan pitäisi olla pointtina se, saako puoliso tietää, vaan siinä, että itse tietää pettäneensä, ja miten sen kanssa kykenee elämään.
Pystytkö sinä katsomaan itseäsi ihan rehellisesti silmiin? Voitko aivan varman vakuuttavasti olla oikeassa siinä, että dementoituneesta eroamista miettivä ei koskaan ole puolisoaan rakastanut, eikä tällä ole ollut mitään merkitystä. Oma kokemukseni on se, että hän, joka vuosikausia on hoitanut yhä pahemmin dementoitunutta puolisoaan, ei tee sitä minkään muun kuin entisen onnellisen ja hyvän suhteen voimalla. - jurass
Kerropa minulle, mitä on saavutettavissa sillä, että edes muistaa ja on loppuun saakka aivan tiedottomaksi dementoituneen ihmisen vierellä?
Suomi on täynnä elossa ja terveenäolevia pariskuntia, jotka eivät halua olla missään tekemisissä keskenään. Pariskuntia, joille edes yhteiset lapset ei velvoita, vaan heistäkin huolimatta erotaan, jätetään ja unohdetaan. Miten puolison raunioittava sairaus muuttaisi tilannetta, miksi silloin pitäisi uhrautua, ja jäädä vierelle, etenkään, kun dementoitunut ei edes tunne puolisoaan?
Luulen, ettei sinulla ole kovin syvää kokemusta aiheesta, koska sanot, että toinen joutuu päästämään irti ja luovuttamaan.. Jos olisit kokenut ja nähnyt ihmisen dementoitumisen kaavan, tietäisit, ettei siinä ole vapaaehtoisuudesta kyse, ei ihminen tietoisesti päästä irti, luovuta, vaan sairaus irrottaa ihan kyselemättä sairastuneen tästä kaikesta. Mitään kyselemättä, armoa jakamatta. - Kääpiöaivoista
jurass kirjoitti:
Vastauksia on täällä antamassa monenlaiset ihmiset. Sellaiset, ketkä eivät ole nähneet sitä draamaa, mikä syntyy puolison dementoituessa, ovat kaikista valmiimpia tuomitsemaan. Ne, ketkä ovat nähneet edes vierestä ja läheltä, miten elämä muuttuu, eivät tuomitse.
On todellakin aivan käsittämätöntä, miten dementoituminen muuttaa ihmisen. Ei ole mitään tekoa sillä, millainen, miten rakastava ja läheinen kiintymyssuhde on ollut, kun toiselta alkaa kadota tämä päivä, hetki hetkeltä. Eilinen, toissapäivä.. koko mieli, ajatus, persoona.
Sellainen, kuka ei ole nähnyt eikä kokenut, ei tiedä sitä tunteitten ristiriitaa, kun toisaalta on kyse omasta puolisosta, jonka kanssa on joskus perustettu perhettä, oltu intohimoisia, rakasteltu ja rakastettu, ja toisaalta on kyse täysin lapsen asteelle taantuneesta itselleenkin vieraasta ihmisestä.
Kun ei puolisoon saa mitään järjellistä kontaktia, jäljellä vain muistot tietäen, ettei toisella ole enää mielessä paikkaa, josta ne samat yhteiset muistot, tai edes tietoisuus itsestään olisi löydettävissä.
En tiedä, kuinka paljon kirkkaamman kruunun olisi saamassa, jos jäisi itsekin tuon tuskan äärelle. Onko pakko? Tuomitsijat eivät osaa edes kuvitella, mutta pitkälle dementoituneen puoliso kyllä osaa kuvitella oman ja puolisonsa tarinan kulun siihen saakka, kunnes kuolema heidät erottaa.
Uskon, ettei ole pakko uhrautua. Eiväthän nykypäivänä terveetkään ihmiset uhraudu, vaan on suorastaan velvollisuus olla itsekäs ja etsiä sitä mikä parhaiten omaa itseään tyydyttää. Olipa se sitten vaikka avioero silloin kun ei ole enää kivaa ja mukavaa. Dementoituneesta eroamisessa on aivan takuulla kyse syvemmästäkin.Kuules pöljä, ei tartte "uhrautua", tarttee elää omaa elämäänsä, hoitaa itseään, pitää kunnostaan huolta, fyysisestä mutta varsinkin henkisestä, mielen puolesta. Jotta jaksaa käydä sen itselle rakkaan, merkityksellisen ihmisen vierellä edes silloin tällöin, jos resurssit eivät enempään riitä.
Oletan että tyhjäpäinen kysyy: miksi? Siksi, että rakas, läheinen, ihminen, jolla on jotain merkitystä, tunnesiteitä, muistoja, paljon yhteistä ... on se ainut, johon dementoitunut voi saada jonkinlaisen kosketuksen, yhteyden, tajunnan, että vierellä on joku, joka muistaa, välittää, on läsnä ...
Dementikko tajuaa tiettyyn rajaan asti jotenkin, jollakin tasolla ympäristönsä ja varsinkin rakkaat, omat läheiset, omaiset. Jos se on ainut asia elämässä enää, ja kaveri ottaa eron, niin kaveria ei voi parhaalla tahdollakaan sanoa inhimilliseksi ihmiseksi. Sellainen on vain tyhjä kuva ihmislajikkeesta, joka ei "syvästä" ymmärrä yhtään mitään.
- Nykymenoa
Julma ajatus jättää jatkuvasti huononeva ihminen järjestelmän ja mahdollisten lasten huoleksi. Yhteistä taivalta kenties 40 vuotta ja sitten lähdetään nauttimaan jäljellä olevasta elämästä vapaana. Elämä dementoituneen hoitajana on raskasta mutta miten raskasta se on sairastuneelle, siinä vaiheessa kun ainoat jäljellä olevat muistot koskevat elämänkumppania, jostain häivähtää muisto hääpäivästä mutta se puoliso joka lupasi olla rinnalla myös vastoinkäymisissä ei enää ole rinnalla.
Jos toinen ei ole enää tässä päivässä miksi ei vain voisi nauttia siitä vapaa-ajasta jonka saa järjestymään, aloittaa vaikka uusi suhde jos siitä on kyse mutta hoitaa elämänkumppani kunnialla hautaan?- jurass
Kerropa ihan vilpittömästi, miten lähellä dementoitunutta ihmistä sinä olet elänyt? Epäilen, että et ihan tarkkaan ole päässyt kokemaan elämää dementiaa sairastavan kanssa. Näet, väität, että sairastuneen ainoat muistot koskisivat puolisoa, heidän yhteisiä hetkiään, yhteisiä sopimuksia ja lupauksia. Jossain häivähtää mielestäsi muisto hääpäivästä. En kiistä, ehkä näinkin voi olla, mutta oma kokemukseni pitkälle edennyttä dementiaa sairastavan mielenmaailmasta kertoavat toista.
Kaikista häivähdyksitä ei edes tiedä, dementoituneen ilmaisukykykin on ehtynyt hyvin rajalliseksi. Joskus olen ollut tulkitsevani, että muistetaan joku hippunen jostain,joka ehkä saattaa näkyä ulospäin hätänä tai tuskaisuutena. Tietysti, voi siellä mielen sopukoissa olla hyvääkin jäljellä.
Yleensä he ovat palanneet jonnekin kauas menneisyyteen. Yleensä muistetaan katkelmia lapsuudesta. Omaa äitiään etsii moni, vaikka äiti olisi kuollut, haudattu ja surtu asianmukaisesti jo vuosikymmenet sitten. Tieto on vaan hävinnyt samalla kun aivokapasiteetti on syöpynyt pois käytöstä. Lapsensa saattaa myös moni muistaa. Tai tosiaan, nuoruuden rakastetun, mutta pitävät tytärtään tai poikaansa tänä. - Nykymenoa
jurass kirjoitti:
Kerropa ihan vilpittömästi, miten lähellä dementoitunutta ihmistä sinä olet elänyt? Epäilen, että et ihan tarkkaan ole päässyt kokemaan elämää dementiaa sairastavan kanssa. Näet, väität, että sairastuneen ainoat muistot koskisivat puolisoa, heidän yhteisiä hetkiään, yhteisiä sopimuksia ja lupauksia. Jossain häivähtää mielestäsi muisto hääpäivästä. En kiistä, ehkä näinkin voi olla, mutta oma kokemukseni pitkälle edennyttä dementiaa sairastavan mielenmaailmasta kertoavat toista.
Kaikista häivähdyksitä ei edes tiedä, dementoituneen ilmaisukykykin on ehtynyt hyvin rajalliseksi. Joskus olen ollut tulkitsevani, että muistetaan joku hippunen jostain,joka ehkä saattaa näkyä ulospäin hätänä tai tuskaisuutena. Tietysti, voi siellä mielen sopukoissa olla hyvääkin jäljellä.
Yleensä he ovat palanneet jonnekin kauas menneisyyteen. Yleensä muistetaan katkelmia lapsuudesta. Omaa äitiään etsii moni, vaikka äiti olisi kuollut, haudattu ja surtu asianmukaisesti jo vuosikymmenet sitten. Tieto on vaan hävinnyt samalla kun aivokapasiteetti on syöpynyt pois käytöstä. Lapsensa saattaa myös moni muistaa. Tai tosiaan, nuoruuden rakastetun, mutta pitävät tytärtään tai poikaansa tänä.Olet oikeassa, en ole elänyt samassa taloudessa dementikon kanssa enkä saanut nähdä viimeisiä kuukausia hoitolaitoksessa, mutta jotain tiedän. Esimerkiksi sen että tunnisti lapsenlapsensa lapsikseen, odotti lapsensa ja tämän puolison häitä vaikka näillä oli jo aikuiset lapset itselläänkin, eli hetkittäin nuoruudessaan, joskus kysyi vierailta keitä te olette kun en muista mutta tiedän että tunnen teidät, mutta ilahtui silti vieraista, samat asiat puhuttiin moneen kertaan saman vierailun aikaan. Missään vaiheessa luonne ei muuttunut pahaksi, hän vain eli siinä hetkessä kun kulloinkin sattui olemaan. Edelleen minusta olisi julmaa jättää sellainen tapaus vaikka romanttista rakkautta ja fyysistä himoa ei enää tuntisi. Tiedän kyllä että jotkut saattavat muuttua väkivaltaisiksi ja olla siten erittäin vaikeita hoidettavia ja että joillakin täysin tiedoton tila voi kestää kauan. Siinä vaiheessa ero lienee aivan sama mutta toisaalta silloin on jo täysi vapaus elää kuin eronnut.
Enkä minä tiedä kenenkään taustoja, jokuhan voi sairastaa itsekin jotain ja pelätä kuolevansa ensin jolloin dementoituneen lapset aiemmasta liitosta päätyisivät perimään hänenkin osuudestaan. Tällöin erolla olisi jo taloudellinen näkökohta.
Moniko hylkää parantumattomaan syöpään sairastuneen puolisonsa? - jurass
Nykymenoa kirjoitti:
Olet oikeassa, en ole elänyt samassa taloudessa dementikon kanssa enkä saanut nähdä viimeisiä kuukausia hoitolaitoksessa, mutta jotain tiedän. Esimerkiksi sen että tunnisti lapsenlapsensa lapsikseen, odotti lapsensa ja tämän puolison häitä vaikka näillä oli jo aikuiset lapset itselläänkin, eli hetkittäin nuoruudessaan, joskus kysyi vierailta keitä te olette kun en muista mutta tiedän että tunnen teidät, mutta ilahtui silti vieraista, samat asiat puhuttiin moneen kertaan saman vierailun aikaan. Missään vaiheessa luonne ei muuttunut pahaksi, hän vain eli siinä hetkessä kun kulloinkin sattui olemaan. Edelleen minusta olisi julmaa jättää sellainen tapaus vaikka romanttista rakkautta ja fyysistä himoa ei enää tuntisi. Tiedän kyllä että jotkut saattavat muuttua väkivaltaisiksi ja olla siten erittäin vaikeita hoidettavia ja että joillakin täysin tiedoton tila voi kestää kauan. Siinä vaiheessa ero lienee aivan sama mutta toisaalta silloin on jo täysi vapaus elää kuin eronnut.
Enkä minä tiedä kenenkään taustoja, jokuhan voi sairastaa itsekin jotain ja pelätä kuolevansa ensin jolloin dementoituneen lapset aiemmasta liitosta päätyisivät perimään hänenkin osuudestaan. Tällöin erolla olisi jo taloudellinen näkökohta.
Moniko hylkää parantumattomaan syöpään sairastuneen puolisonsa?Jos jo tiedät noin paljon, varmaan oikeasti tiedät, mikä on mahdollisen parantumattoman syövän ja etenevän dementian elinikäennuste. Ehkä tiedät, vaikka vähän tyhmänä kysytkin, moniko hylkää parantumattomaan syöpään sairastuneen puolisonsa, ettei näitä sairauksia voi vetää samalle viivalle vertailussa. Dementiassa saatetaan puhua parista vuosikymmenstä, syövässä harvoin on niin paljon aikaa.
Tiedätkö sitä, ettei väkivaltaiseksi muuttuminen ole ehkä pahin kohtalo, jonka puoliso voi kokea? Mielestäni se, että puolisosta tulee sängynpohjalla suu auki makaava elävä kuihtuva ruumis saattaa olla kaikkein kauheinta katsottavaa. Se, mitä kuvasit, on vielä aika hyväkuntoisen dementikon maailmaa, jos se on se, mitä olet nähnyt, ole iloinen itsesi ja omaisesi?? puolesta. Muista kuitenkin, että sairaus edetessään yleensä vie nuo erinomaiset piirteet mennessään, ja jäljellä voi olla vain hapertuva opistotonukseen pyrkivä ihminen, jonka ainoa elonmerkki on hengityksen tahtiin kohoileva rintakehä ja väreily silmäkulmassa.
Kun olet tällaisen omaisesi vierellä, mieti, mitä olet tänne kirjoitellut, ja vertaa, särkeekö sydämesi se, ettet kestä sitä, että olet naimisissa hänen kanssaan, vai sitä, ettet yhtään pysty itse auttamaan,etkä enää millään tavoin saa yhteyttä häneen, jota joskus lupasit rakastaa kuolemaan saakka. Saatat ehkä oivaltaa silloin, että ihmisen minuuden ja persoonan lopullinen sammuminen on yhtä kuin henkinen kuolema. - 34234243234423
Nykymenoa kirjoitti:
Olet oikeassa, en ole elänyt samassa taloudessa dementikon kanssa enkä saanut nähdä viimeisiä kuukausia hoitolaitoksessa, mutta jotain tiedän. Esimerkiksi sen että tunnisti lapsenlapsensa lapsikseen, odotti lapsensa ja tämän puolison häitä vaikka näillä oli jo aikuiset lapset itselläänkin, eli hetkittäin nuoruudessaan, joskus kysyi vierailta keitä te olette kun en muista mutta tiedän että tunnen teidät, mutta ilahtui silti vieraista, samat asiat puhuttiin moneen kertaan saman vierailun aikaan. Missään vaiheessa luonne ei muuttunut pahaksi, hän vain eli siinä hetkessä kun kulloinkin sattui olemaan. Edelleen minusta olisi julmaa jättää sellainen tapaus vaikka romanttista rakkautta ja fyysistä himoa ei enää tuntisi. Tiedän kyllä että jotkut saattavat muuttua väkivaltaisiksi ja olla siten erittäin vaikeita hoidettavia ja että joillakin täysin tiedoton tila voi kestää kauan. Siinä vaiheessa ero lienee aivan sama mutta toisaalta silloin on jo täysi vapaus elää kuin eronnut.
Enkä minä tiedä kenenkään taustoja, jokuhan voi sairastaa itsekin jotain ja pelätä kuolevansa ensin jolloin dementoituneen lapset aiemmasta liitosta päätyisivät perimään hänenkin osuudestaan. Tällöin erolla olisi jo taloudellinen näkökohta.
Moniko hylkää parantumattomaan syöpään sairastuneen puolisonsa?Haluaisin mainita, että eräs lähiomaiseni työskentelee dementikoiden parissa eikä se elämä niissä huonoissa tapauksissa ole kovinkaan kivaa.
Kun saa vähän väliä kuulla että nämä dementikot yrittävät juosta karkuun, saattavat herätä keskellä yötä huutamaan että missä he ovat, eivät tunnista vuosia työskennelleitä hoitajia ja eräs jopa oli alkanut voitelemaan omaa naamaa omalla ulosteella, jonka oli yöllä tehnyt sänkyynsä. Jälkinmäisessä tapauksessa toki kyse myös suhteellisen vanhasta ihmisestä, mutta siihen he lopulta menevät.
Dementikot lopulta unohtavat jokaisen ihmisen ympäriltään ja monesti myös muuttuvat ilkeiksi ja töykeiksi. Heiltä puuttuu kokonaan halu olla mukava edes ympärillä oleville ihmisille, koska jokainen heistä on heille tuntematon ja jopa pelottavakin.
Mielestäni ei sellaisessa suhteessa tarvitse olla, jos parantumismahdollisuutta tälle henkilölle ei ole. Ymmärrän kyllä että jos ihminen sairastuu, pitää hänen vierellä olla, mutta kuten mainittiin, syöpää ja dementtiaa ei voi verrata toisiinsa. Dementtiaa ja kehitysvammaista taas mielestäni voi, koska heidän käyttäytymisensä ja asioiden ymmärtäminen ovat samaa tasoa. - Anonyymi
Kaivan esille tämän vanhan ketjun. Syvässä dementiassa ihminen muistaa vain
lapsuutensa. Oma puoliso on täysin vieras ihminen, jota potilas ei muista koskaan tavanneensa. Vuosikymmeniä sitten kuolleet isovanhemmat ovat kirkkaina mielessä.
- Peitxumi
Tässä tapauksessa ei jätetä dementiaa sairastavaa elämänkumppania vaan viedään hänet kunnialla hautaan vaikka otettaisiinkin ero. On muista asioista kysymys kun eroa haetaan ja niitä syitä en lähde selostamaan näin musta/valkoisesti ajatteville ihmisille. Sanon vaan saman kun aikaisemminkin olen todennut,että ihmisten ilkeydellä ja pahuudella ei näytä olevan rajoja. En tule enää kommentoimaan millään tavalla asiaa. Minun kohdalta asia on loppuun käsitelty. Ilkkuvat ja tietämättömät ihmiset voitte jatkaa "leikki" ajatuksilla.
- rouvanamu.47
Teoriassa ero dementiaan sairastuneesta henkilöstä tapahtuu samoin kuin kenestä tahansa.
Käytännön tasolla taas se vähintään puolen vuoden harkinta-aika joka tulisi viettää asumuserossa voi olla hankalampi juttu mikäli on puolisonsa omaishoitaja.
Kehoittaisin kääntymään kaupungin tai kunnan sosiaalitoimiston puoleen, keskustella omista haluista/aikomuksista ja etsiä ratkaisu joka varmaankin löytynee.
Dementikko ei kotona pärjää loputtomiin, jonkin tason luopumiseen yhteisestä saman katon alla elämisestä on syytä varautua erosipa tai ei.
Vanhusten asumis- ja hoivapalveluja tarjoava yksikkö on ehkä se seuraava koti puolisolle tässä tapauksessa, sieltä sitten kunnon mukaan matka jatkuu eteenpäin.
Tärkeämäpää kuin se oletteko naimisissa vai ette, on huolehtia, että kumppanilla käy säännöllisesti omaisia / vieraita tarkistamassa ihan perusasiat, onko ihminen puhdas, siististi puettu, hoidetun oloinen ja olosuhteisiin nähden ok kunnossa.
Toki dementikko voi ilahtua seurasta vaikkei tunnistaisikaan, tai sitten ei edes huomaa ja se vaatii vieraalta voimia, mutta hoitohenkilökunta panee merkille kenen omaiset käyvät tarkistamassa olosuhteet säännöllisesti.
Omasta henkisestä hyvinvoinnista pitää huolehtia, vain siten pystyy auttamaan toista. Jos ero on sinulle se "irtiotto" joka tulee joka tapauksessa tapahtumaan, ei siitä tarvitse kantaa huonoa omaatuntoa kunhan itse kokee tehneensä sen mihin voimat riittää.
Voit aivan hienosti saattaa kumppanisi loppuun asti olemalla läsnä hänen elämässään, olittepa aviopari tai ette. - ...
Ei hei enää ole mitään pakollista asumuserovaihetta, tuo on vanhentunutta tietoa.
- Dementiasuvusta
Ero tulee väkisinkin itsestään ajan kanssa kun toinen hiipuu pois. Mitä mieltä itse olisit, jos puolisosi jättäisi sinut kun sairastut? Ymmärrän ahdistuksesi, mutta voisitko ajatella kuitenkin olevasi kumppanisi tukena hänen viimeiset hekensä, vaikka ne ei olisi sitä mitä olit toivonut.
- jurass
Mitä jos minä itse en enää tiedä edes olevani jonkun puoliso?
Ettekö te vastaaninttäjät tajua, jos ette kerran ole kokeneet itse, miten tappavaa on hoitaa dementoitunutta ihmistä, olipa puoliso tai vanhempi tai miten läheinen tahansa.
Ettekö te todellakaan tajua, että pitkälle dementointuneen hoitaminen sitoo 100%:sti 24/7, kun toisella ei enää ole mitään kapasiteettia toimia hallitusti.
Et voi jättää hetkeksikään yksin, kun toinen jo kokee olevansa täysin yksin, eksynyt, pimeässä.. Vessaankin pitää ottaa mukaan.. nukkua ei voi rauhassa, koska dementoitunut saattaa herätä yöllä, ja vaikka olisit itse vieressä, hän ei välttämättä tiedä sinun olevan siinä, vaan voi päätellä, koska ei näe mitään - vaikka olisi vain pimeä- että on aivan yksin. Valoa hän ei osaa enää laittaa, koska ei tiedä semmoista olevankaan kuin lamppu, tai missä se on, tai ylipäätään että pimeyden voi mitenkään karkoittaa. Kauppaan hänet pitää ottaa mukaan, koska häntä ei voi jättää kotiin yksin, eikä autoonkaan odottamaan, koska hän saattaa avata oven ja lähteä harhailemaan tietämättä edes itse, mitä etsii, minne menee, mistä tulee. Dementoitunut ei välttämättä edes tiedä enää omaa nimeään, tai jos etunimen, niin sukunimeä hänellä ei ole lainkaan. Saattaa olla, että hän kysyttäessä kertoo, esimerkiksi menevänsä vaikka siskolleen, ja helposti tuntematon sanoo, että okei, vaikka menijällä ei ole aavistustakaan missä sisko asuu, onko tällä oikeasti edes siskoa elossa tms.
Te jotka tuomitsette, ette todennäköisesti tiedä elämästä dementoituneen kanssa yhtään mitään. Jos yhtään avartaa ajattelua, niin jonkunlaisen kosketuspinnan dementoituneen kanssa elämisestä saatte siten, että mietitte, miten paljon juuri kävelemään oppinut osaa itsestään huolehtia. Pitkälle dementoitunut ei osaa huolehtia itsesään, ei vaatetuksestaan, ei turvallisuudestaan, ei avaimista, ei lääkkeistä, ei puhelimista, hän on täysin toisen avun varassa, mutta usein riitelee auttajaansakin vastaan.
Luulen, että joku teistä tuomitsijoista dementoituu.. Harmi vaan, ettei teistä ole sittenkään enää tämän asian ymmärtäjiksi. Ehkä joku on vielä omaishoitajana. Tervetuloa takaisin lukemaan kirjoituksiaan ja kertomaan mitä sitten kuuluu, joko on enempi ymmärtämistä. Siihen saakka.
34234243234423, oikeassa olet. Yleensä nuo omalla ulosteellaan ja virtsalla itsensä ja ympäristönsä voidelleet pestään ja siistitään, ennen omaisten tai kenenkään paikalle tuloa. On todella julmaa omaiselle näyttää sitä ihan todellista totuutta, jos heillä on joku mielikuva läheisestään. Siinä vaiheessa, kun pää on haristunut tyhjäksi, ei enää ole mitään tekoa sillä, miten viisas tai vaikutusvaltainen ihminen on terveenä ollut.
Tähän kun vielä lisätään se, että moni omaishoitaja hoitaa läheistään viimeiseen voimanpisaraansa saakka, voi nuo kerrotut tilanteet olla jo kotonakin todellisuutta. Kuka tuomitsijoista on ollut pesemässä omaistaan, joka on kiireestä kantapäähän ulosteessa, kaivellut sitä ittiään hiusmarrosta ja silmäripsistä varpaankynsiin, ilmoittautukoon. Jos on vielä pessyt samaan vauhtiin vielä sängyn, yöpöydät, seinät, lattian lakanoista ja peitoista, tyynystä puhumattakaan, nostan hattua ja lupaan kuunnella tarinaasi tarkalla korvalla.
Näitä ei yleensä julkisesti kerrota, mutta arkipäiväinen totuus dementoituneen kanssa on jopa tätä. Siunatkaa, älkää tuomitko, kun ette tiedä. - Anonyymi
jurass kirjoitti:
Mitä jos minä itse en enää tiedä edes olevani jonkun puoliso?
Ettekö te vastaaninttäjät tajua, jos ette kerran ole kokeneet itse, miten tappavaa on hoitaa dementoitunutta ihmistä, olipa puoliso tai vanhempi tai miten läheinen tahansa.
Ettekö te todellakaan tajua, että pitkälle dementointuneen hoitaminen sitoo 100%:sti 24/7, kun toisella ei enää ole mitään kapasiteettia toimia hallitusti.
Et voi jättää hetkeksikään yksin, kun toinen jo kokee olevansa täysin yksin, eksynyt, pimeässä.. Vessaankin pitää ottaa mukaan.. nukkua ei voi rauhassa, koska dementoitunut saattaa herätä yöllä, ja vaikka olisit itse vieressä, hän ei välttämättä tiedä sinun olevan siinä, vaan voi päätellä, koska ei näe mitään - vaikka olisi vain pimeä- että on aivan yksin. Valoa hän ei osaa enää laittaa, koska ei tiedä semmoista olevankaan kuin lamppu, tai missä se on, tai ylipäätään että pimeyden voi mitenkään karkoittaa. Kauppaan hänet pitää ottaa mukaan, koska häntä ei voi jättää kotiin yksin, eikä autoonkaan odottamaan, koska hän saattaa avata oven ja lähteä harhailemaan tietämättä edes itse, mitä etsii, minne menee, mistä tulee. Dementoitunut ei välttämättä edes tiedä enää omaa nimeään, tai jos etunimen, niin sukunimeä hänellä ei ole lainkaan. Saattaa olla, että hän kysyttäessä kertoo, esimerkiksi menevänsä vaikka siskolleen, ja helposti tuntematon sanoo, että okei, vaikka menijällä ei ole aavistustakaan missä sisko asuu, onko tällä oikeasti edes siskoa elossa tms.
Te jotka tuomitsette, ette todennäköisesti tiedä elämästä dementoituneen kanssa yhtään mitään. Jos yhtään avartaa ajattelua, niin jonkunlaisen kosketuspinnan dementoituneen kanssa elämisestä saatte siten, että mietitte, miten paljon juuri kävelemään oppinut osaa itsestään huolehtia. Pitkälle dementoitunut ei osaa huolehtia itsesään, ei vaatetuksestaan, ei turvallisuudestaan, ei avaimista, ei lääkkeistä, ei puhelimista, hän on täysin toisen avun varassa, mutta usein riitelee auttajaansakin vastaan.
Luulen, että joku teistä tuomitsijoista dementoituu.. Harmi vaan, ettei teistä ole sittenkään enää tämän asian ymmärtäjiksi. Ehkä joku on vielä omaishoitajana. Tervetuloa takaisin lukemaan kirjoituksiaan ja kertomaan mitä sitten kuuluu, joko on enempi ymmärtämistä. Siihen saakka.
34234243234423, oikeassa olet. Yleensä nuo omalla ulosteellaan ja virtsalla itsensä ja ympäristönsä voidelleet pestään ja siistitään, ennen omaisten tai kenenkään paikalle tuloa. On todella julmaa omaiselle näyttää sitä ihan todellista totuutta, jos heillä on joku mielikuva läheisestään. Siinä vaiheessa, kun pää on haristunut tyhjäksi, ei enää ole mitään tekoa sillä, miten viisas tai vaikutusvaltainen ihminen on terveenä ollut.
Tähän kun vielä lisätään se, että moni omaishoitaja hoitaa läheistään viimeiseen voimanpisaraansa saakka, voi nuo kerrotut tilanteet olla jo kotonakin todellisuutta. Kuka tuomitsijoista on ollut pesemässä omaistaan, joka on kiireestä kantapäähän ulosteessa, kaivellut sitä ittiään hiusmarrosta ja silmäripsistä varpaankynsiin, ilmoittautukoon. Jos on vielä pessyt samaan vauhtiin vielä sängyn, yöpöydät, seinät, lattian lakanoista ja peitoista, tyynystä puhumattakaan, nostan hattua ja lupaan kuunnella tarinaasi tarkalla korvalla.
Näitä ei yleensä julkisesti kerrota, mutta arkipäiväinen totuus dementoituneen kanssa on jopa tätä. Siunatkaa, älkää tuomitko, kun ette tiedä.Minulla on kokemusta sekä dementikon että pikkulasten hoitamisesta. Eroja on.
- Ainoastaan dementikko saa raivokohtauksia kaikesta huolenpidosta ja yrittää käydä kimppuun. Yksikään lapsistani ei koskaan ole yrittänyt lyödä minua. Dementoitunut puolisoni yritti lyödä leipäveitsellä.
- Dementikoille ei ole päiväkoteja, jos hoitaja on lähdössä töihin, kun laskut pitää maksaa ja ruokaakin ostaa.
- Lapset ovat hyvin palkitsevia hoivattavia. He kasvavat, viisastuvat ja vahvistuvat jatkuvasti. Jokainen normaali vanhempi ilahtuu, kun mukula oppii vaikka uimaan, lukemaan, polkupyöräilemään tai leipomaan piparkakkuja. Dementikot eivät opi uutta, vaan unohtavat. Lisäksi he huutavat solvauksia.
- Ei h-i !
Kuvitteletko oikeasti, että muut eivät tiedä mitään, sinä vain ? Tiedän kyllä, mistä on kysymys, ja siksi en jaksa kuunnella (lukea) jonkun hourupään, sori, kilometristä moskaa, josta huokuu tietämättömyys.
- &%&%
Olipa taas raukkamainen teksti. Leimata kertomus hourupäiseksi vain kun joku sanoi asiat kuin ne ovat, eikä niin kuin niiden haluaisi olevan.
- jurass
Kumpi sinut sai pois toltaltaan se, että saatat dementoitua itsekin, vai se,että saatat joku päivä olla omaishoitaja?
- ensin tutkitaan
Onko joku syy erota?
- jurass
Ai muka tutkitaan? Ehei, ainoastaan sen verran mitä jokainen tutkailee omassa mielessään, että onko syytä erota, mutta sen jälkeen kun paperin täyttää ja vie käräjäoikeuteen ei enää kukaan kysele mitään syitä. Ihmeen vanhankantaista käsitystä ihmisillä on, ja sitä sitten vielä levitellään toisille tiedoksi.
- ensin tutkitaan
Tukitsit väärin minua.
Mielestäni kysyjä teilattiin ilman että hän kertoo mitään syytä eroaikomuksiinsa.
Uskon kaikkien tietävän kuinka Suomessa saadaan avioero.
Siksi varsin avaava kysymys ."Miksi?"
...Toinen puhuu aidasta ja toinen aidan seipäistä.. - jurass
Miksi...? Mitä sen on väliä, jos kyse on siitä, miten saadaan avioero. Ei ihan kaikkea tarvitse täällä avata, jos asiaan on yksiselitteinen ja selvä vastaus. Avioeroa ei enää puntaroida syyn mukaan.
- Anonyymi
Dementia on oma sairaus, henkilön persoonallisuuteen kuuluvat ominaisuudet voimistuvat usein vanhetessa. Yhdistelmä saattaa olla hyvinkin haastava.
Maaseudulla kasvaneena, muistan, kuinka naapurissa hoidettiin mahdollisimman pitkälle sairastunutta pappaa ja hälyytystilanne oli jatkuvasti päällä.
Toisessa tietämässäni tapauksessa, arvostettu perheenisä, kuseskeli, paljasteli kerrostalon pihamaalla. Asiaa käsiteltiin julkisissa tuedotusvälineissä.
Arvostetun, perhekeskeisen lääkärin käytös muuttui täysin sairauden vaikutuksesta, irtosuhteet, hetkelliset mielijohteet koettelivat perhettä. Lapset eivät ymmärtäneet, vaimo yritti pitkään.
Pankissa käydään rähjäämässä, uhkaamassa, tarvitaan poliisit paikalle.
Vanha hiljainen rouva kertoi kaiket yöt, nukkuvansa rottien ja käärmeiden ahdistelemana.
Sairas elää aivojensa tuottaman todellisuuden myllerryksessä. Rotkoja, pimeyttä, joissa mielialat vaihtelevat raivosta, itkuun. Sairastuneen todellisuus, jota muut eivät pysty ymmärtämään.
Jotkut muistot nuoruudesta säilyvät pitkään, henkilöt ja muistikuvat muuttuneet. Nykyhetken ihmisiä ei välttämättä edes tunnista. Vähitellen kaikki muistikuvat häipyvät, jäljelle jää vain pohjaton ahdistus ja avuttomuus.
Koska nykysin lääketiede pystyy parantamaan ruumiillisia sairauksia pitkään, yhä enemmän tulee ongelmia muistisairauksien kanssa. Hoitopaikkoja vähennetään jatkuvasti, avohoito on päivän sana.
Itsemääräämisoikeus ei ota huomioon, kuin potilaan oikeudet.
Varmaan avointa keskustelua käyty liian vähän.- Anonyymi
Tunnutnihan tuntevan tätä asiaa. Mutta mitä oikein ajattelet siitä itsemääräämisoikeudesta? En ehkä ihan ymmärtänyt.
- Anonyymi
Anonyymi kirjoitti:
Tunnutnihan tuntevan tätä asiaa. Mutta mitä oikein ajattelet siitä itsemääräämisoikeudesta? En ehkä ihan ymmärtänyt.
Viittaiskohan siihen ettei Suomessa ole mahdollisuutta eutanasiaan, mene ja tiedä.
- Anonyymi
Ihan pakko korjata: dementia ei ole sairaus, dementia on muistisairauden, esim Alzheimerin taudin, oire.
- Anonyymi
Vanha keskustelu, mutta jatkan tähän. Tänään oli mm hesarissa skitsofreniaa sairastavan läheisen tarina - mutta en halua sinne kommentoida, kun asia on liian kivuliaan henkilökohtainen omalla nimellä kirjoitettavaksi.
Puolisoni on muistisairaaksi nuori, hän on lapsiperheen toinen vanhempi. Mutta jokin neurologinen ongelma tässä nyt varmasti on käsillä. Todella toivon, ettei kyseessä ole etenevä muistisairaus, mutta pahoin pelkään, että niin saattaa olla.
Paljon on mietittävää tässä. Avioeroa tuskin otan, mutta hoitovastuu tuntuu musertavalta jo nyt. Puolisoni on nopeasti menettänyt merkittävästi toimintakykyään. Keskustelut ovat muuttuneet jatkuvaksi muistuttelumantraksi ja silti asiat jäävät ymmärtämättä / hoitamatta ja unohtuvat. Nyt olemme jo vaiheessa, että olen jo luopunut huutamisesta ja syyttämisestä. Se ei auta, hän ei vaan kykene parempaan (versus se, että aluksi luulin piittaamattomuudeksi ja huolimattomuudeksi, sitten tyhmyydeksi).
Minulla on vaativa asiantutijatyö joka vaatii myös matkustamista. Lapset ovat pieniä. Talo on yhteisessä omistuksessa. Puolison taudinkuva on varmaankin ilmennyt jo jonkin aikaa hänen oman omaisuutensa hoidossa, jossa on kaikki ihan kauhistuttavalla tavalla retuperällä. Laskuista tulee perintätoimiston kakkosmuistutuksia - joita niitäkin olen löytänyt muutaman kuukauden vanhoina. Taloudellisesti ei ole tarpeen lykätä maksuja.
Olen saanut väkipakolla puolisoni aloittamaan asian tutkimisen. Se on vielä täysin hänen käsissään. Uskon, että lääkärissä on puhuttu yhdestä oireesta ja toivon, että sitä kautta lääkäri pääsee jyvälle, ettei se ole koko totuus. Toivon ja rukoilen, että diagnoosi on joku aivoverenkierron häiriö tms. eikä etenevä muistisairaus. Sen tiedän, että ensimmäiset tutkimukset on tehty ja asiaa jatketaan uusilla tutkimuksilla. Asia etenee nyt vauhdilla.
Avioero tuli mieleeni ja asiaa hiukan tuumaillessani sitä googletin ja päädyin tähän keskusteluun. Itselläni on aikaisempaa kokemusta alzheimeria sairastaneesta isovanhemmasta ja eräästä aivovammapotilaasta. Tiedän mitä se loppuvaiheen kauhistuttavuus voi olla. Mutta suurin huoleni on meidän perheen selviäminen siinä vaiheessa kun minun kaiketi oletetaan olevan omaishoitaja ja hoitavan tämän kaiken muunkin vielä. Meillä ei ole tukiverkostoja. Lähisukulaisia on alle yhden käden sormilla laskettava määrä - ja heistä osa jo hyvin iäkkäitä. Joku toimintakykyinen on, mutta asuu aivan liian kaukana. Lopuillakin auttamiskyky voi olla rajallinen.
Kun asia tästä hiukan etenee, minun ensimmäisiä kysymyksiäni tulee olemaan kodin ulkopuolisen hoitopaikan saaminen ja omaisuuden osittaminen (jotta voin esim. halutessani muuttaa tai myydä mökin). Eli vaikka en olisi puolisoani varsinaisesti hylkäämässä, voivat nämä käytännön asiat sanella joitakin päätöksiä.
Ketjusta on poistettu 0 sääntöjenvastaista viestiä.
Luetuimmat keskustelut
Kuvat! Dannyyn liitetty Helmi Loukasmäki, 22, on puhjennut naisena kukkaan - Some sekoaa: "Sä..."
Ooo, kaunis aikuinen nainen Helmistä on kasvanut siinä yli 80-vuotiaan Dannyn rinnalla! Katso uudet kuvat: https://ww473115- 472331
Suodatinpussin kastelemalla saa parempaa kahvia
Kokeilin niksiä ja kyllä tämä kahvi on parempaa nyt. Ei lainkaan maistu paperiselta. Huljuttelee hanan alla suppiloa pap1251710Tidätkö nainen
että suoraan sanottuna v.tut.aa että pääsit näin lähelle minua. Ei olisi oikeasti aikaa tähän mutta silti aina välillä o1001563Onkohan sinulla kaikki hyvin?
Nyt vähän sellainen outo tunne tuli. Sinun asiasi niin ei minulle toki tarvitse kertoa. Kunhan mietin...381077- 169954
Mikä on kaivattusi etunimi?
Otsikossa siis on kysymys eriteltynä. Vain oikeat vastaukset hyväksytään.44911Huikeeta, mahtavaa, ihan mielettömän upeeta
Me ostettiin talo Espanjasta. Tosin saadaan käyttää sitä vain muutama viikko vuodessa kun on monta muutakin ostajaa! M175846En kestä katsoa
Sitä miten sinusta on muut kiinnostuneita. Olen kateellinen. Siksi pitäisi lähteä pois71801Oho! Arja Koriseva paljastaa TTK:n ekasta suorasta lähetyksestä: "On vähän ärsyttävä yhtälö!"
Upea Arja Koriseva! Tsemppiä haasteelliseen tilanteeseen! Lue lisää: https://www.suomi24.fi/viihde/oho-arja-koriseva-14764