Tätä samaa on ollut lapsuudesta saakka. Minulla on joitain hyvänpäivän kavereita, mutta ei oikeita ystäviä. Olen normaalin näköinen mies, varsinainen taviksien tavis. Pärjään hyvin uusien tuttavuuksien kanssa, osaan small talkin, viljelen huumoria, jne. Hyvin usein uusien ihmisten keskuudessa, olen aluksi varsin hyvin mukana ryhmädynamiikassa. Sitten melko pian tapahtuu jotain, ikäänkuin muut jollain sanattomalla viestinnällä kaikkoavat ympäriltäni. Vähän samalla tapaa kuin hiekkalaatikolla lapset tapaa tehdä, "mennään salaa tuonne leikkimään, ettei tuo typerys seuraa sinne perässä".
Esimerkkinä uusi koulutus uuteen työhön, jonne tuli uusia työntekijöitä 8kpl, kaikki toisilleen tuntemattomia miehiä. Alku meni hyvin, olin kohtuullisen hyvin äänessä porukassa, ja tulin hyvin juttuun kaikkien kanssa. Viljelin huumoria, sulauduin mielestäni joukkoon, pystyin jutella rennosti kaikkien kanssa. Porukassa oli myös hiljaisempia kuin minä. Yhtäkkiä huomasin että porukka vain kaikkosi ympäriltäni, ilman että kukaan olisi keskenään sopinut mitään. Silti he ryhmäytyivät keskenään, ja minulle ei kerrottu minne ollaan porukalla menossa. Ja siinä porukassa kaksi hiljaista miestä tiesi silti aivan hyvin minne mennään olutlasilliselle, jne.
Toki ei touhu aina ollut porukalla menemistä, mutta silloin kun oli, niin minua ei haluttu mukaan. Ikäänkuin otsassani olisi ollut jokin oudon leima. Erään kerran myöhemmin, minut toki kutsuttiin uusien työntekijöiden iltamaan, jossa oli kaikenlaista yhteistä ohjelmaa. Meno oli tosi hauskaa, keilailua jne. Siinä porukka jakautui eri radoille, ja juttelin erään työkaverin kanssa hauskoja juttuja ja hauskaa oli. Ilta eteni siihen että menimme baariin, ja porukka hieman hajaantui. Törmäsin keilailupariini ja ehdotin että mennääs hakemaan oluet. Hän sanoi minulle suoraan, "minä en ole sinun kaveri, etsi kavereita muualta". Olin hämilläni, että okei, ei tässä nyt ollut muu tarkoitus kuin mennä sun kans oluelle, mutta ihan kuinka vaan. Hän vain jatkoi, "sinun pitää etsiä kavereita itsellesi". En jaksanut tätä enempää, vaan häivyin omille teilleni. Tässäkin tapauksessa olin vain pitämässä hauskaa, ja ajattelin spontaanisti työkaverin kanssa vain juoda oluet, ei muuta. Miksi hän olettaa että olen etsimässä kaveria, ikään kuin otsassani olisi jokin leima, joka kertoo että olen yksinäinen vailla kaveria.
Ja vastaavanlaisia tapauksia on ollut läpi elämäni, ihan lapsuudesta saakka. Välillä tuntuu että tämä on jotain matrix elokuvaa, tai muuta erikoista juttua, jossa tein mitä tahansa niin samat jutut toistuu enkä löydä niille mitään yksittäistä syytä. Toki syyhän on minussa, mutta en keksi mikä niksaus se olisi minkä minussa pitäisi muuttua, ettei sama toistuisi.
Ja kun kaava on aina sama. Alussa olen täysin ryhmässä mukana, sitten kaikki vain kaikkoavat ympäriltäni, ikäänkuin he kommunikoisivat telepatialla toistensa kanssa, että "mennään muualle että saadaan olla rauhassa tuolta hölmöltä". Useissa tapauksissa tuntuu jopa käsittämättömältä, miten hyvin erilaisissa ryhmissä ihmiset osaavat ilman kuiskimista sanattomasti päättää että nyt häipätään tuonne, ettei tuo yksi osaa aavistaa minne me muut mennään. Jopa ne hiljaisemmat tietää missä porukka seuraavan kerran kokoontuu, ilman että kukaan sanoo mitään. Yhtäkkiä porukasta joku lähtee vessaan, toinen lähtee jonnekin, kolmas kauppaan, neljäs ties minne, ja lopulta olen yksin. Sitten hetken kuluttua, porukka hengailee keskenään jossain muualla, eikä minulla ole siitä mitään tietoa. Sitten jos menen sinne, että hei ai täällä te olittekin, niin kohta alkaa taas sama hajaantuminen. Ja sitten joku saattaa sanoa suoraan päin naamaa että mä en oo sun kaveri. Ihan kuin hiekkalaatikolla lapset tapaa sanoa.
Mistä tämä johtuu? Nykyään olen jo toki sinut asian kanssa. Hyväksyn että minulla ei ole aitoja ystäviä. Yritän nauttia muista asioista. Mutta silti olisi kiva tietää, mistä tämmöinen johtuu.
Oudon leima otsassa
17
476
Vastaukset
- Anonyymi
Etulyönti itselle, lähde ennen kuin muut lähtevät. Ole etäinen, älä liian helppo tapaus, ota itsellesi tila muita ylempää jos tiedät mitä tarkoitan.
- Anonyymi
Oletko liian äänekäs , innostunut,puhutko päälle? Itse en jaksa sellaista olen sellainen omituinen otus että jaksan tietyn annoksen sosiaalisuutta , Usein olen kiinnostava ,ihmiset kerääntyy juttusilleni, siihenkin siten väsähdän ja poistun,riippuu ihmisistä.
- Anonyymi
Ehkä et vaan ole tyyppiä josta saa kovin paljoa irti vuorovaikutustilanteissa. Toki aikuiset voisivat yrittää olla ihmisiksi. Aikuisethan saa olla ilkeitä toisilleen. Miettiä onko joskus tullut kohdatuksi kuitenkin. Tai mikä olisi luontevin ympäristö itselle tulla kohdatuksi parhaimmillaan. Tai lukeeko ihmisten reaktioita omiin sanomisiin ja tekemisiin. Että mistä saa posit palautetta joskus. Liikaa ei kannata yrittää. Enää ei vaikuta käytösnumeroon.
- Anonyymi
Suomalaiset ovat pääasiassa oikeasti epäsosiaalisia, luokittelevia ja epäempaattisia. Ollaan maailman tilastoissa siinä kärkisijoilla.
- Anonyymi
Aloittajalle: Sinussa, itsessäsi, tavassasi käyttäytyä, persoonassasi ja luonteessasi ei ole mitää vikaa. Ne viat ja väärä tapa toimia on niissä muissa ihmisissä ja heidän tavassaan valikoida.
- Anonyymi
Aloittaja vaikuttaa ainakin kirjoittamisensa perusteella fiksulta, eli erittäin älykkäältä tyypiltä.
- Anonyymi
Juurikin näin.
Ei ole tainnut vain vielä löytyä sopivia ihmisiä ympärille.
- Anonyymi
Katso netistä mies sakit ry. Ryhdy vapaa etoistoimiin ystäväksi yksinäiselle.Kurseja järjestää kirkko ja Punanen risti tai pydä heiltä ystävä itsellesi.Mene katsoo punasen ristin sivuja,Löydät selaamalla sitä linkin : Kenekään ei tarvitse olla yksin.
- Anonyymi
On kai juuri miehille tyypillistä, että kavereita on melkoinen lauma mutta ei yhtään ystävää. Miehet ovat kauhean riippuvaisia kaverilaumoista. Jos mies on kahdestaan toisen miehen kanssa, ne ovat melko varmasti homoja.
Aloittaja on luultavasti vielä hyvin nuori, silloin kaverit merkitsevät paljon. Jotkut jäävät kehityksessään tuolle asteelle, vaikka olisi perhekin. Usein oma perhe kuitenkin muuttaa elämäntyylin, siihen ei mahdu ulkopuolisia. Oletkohan sinä jäänyt tuolle lauma-asteelle, niillä muilla on jo muutakin elämää.
Tai et kai vaan ole heti joukon keskipisteeksi pyrkivä kukkoilija ja suunsoittaja? Sellaista ei hevin hyväksytä. Uuteen ryhmään tai työhön tullessa kannattaa aluksi olla nöyrä, katsella ja kuulostella omaa paikkaa joukossa. Mutta ole silti avoin! Älä tunge, älä vie muiden tilaa! Anna muiden tehdä sinulle tilaa ja kiinnostua sinusta!
Jos aina ja kaikkialla sinua paetaan, jotain hankalaa sinussa on. Mitä se on, sitä ei täältä näppiksen takaa voi nähdä. - Anonyymi
Samoja huomioita tein kuin moni muukin. Edellisissä kommenteissa jokaisessa on pointtia, eli ne kannattaa lukea. Siksi, vain lisäyksenä niihin ajatus; voiko olla, että muut jollain tavoin, tietyistä vivahteista/jopa yksittäisistä sanavalinnoistasi tms. huomaisivat sen, että yrität, jopa ehkä "yliyrität", kovasti noissa tilanteissa? Onko sulla noissa tilanteissa (tai ylipäätään - aloituksesta ei ilmennyt - ) olemassa sinua ilman noita sosiaalisia tavoitteita? Kuka on "sinä"? Mistä tykkää? Mitä harrastaa? Missä paikoissa viihtyy? Mitä rehellisesti mutta korrektisti ilmaistuna tavoittelee elämässä/toivoo elämältä? Monesti (Suomessa ainakin) tykätään jopa tekemistä ja small talkia enemmän hakea syvempiä yhdistäviä asioita lyhyemmissäkin kohtaamisissa. Huulenheitto voi jättää lopulta porukan kylmäksi, varsinkin jos ns. oikeaa elämänkokemusta puuttuu taustalta, jolloin toisista humoristisuus saattaa vaikuttaa päälleliimatulta ja jopa epäilyttävältä. Tässä ehkä rehti omien lähtökohtien esiintuonti yhdistettynä kiinnostukseen keskustelukumppanien lähtökohdista ja toiveista toimii paremmin kuin kepeiden vitsien alle piiloutuminen.
Se, että olet heille aina käytettävissä ja ystävällinen, on ihailtavaa, mutta saattaa herättää kummeksuntaa. Kokeile tosiaan joskus olla taka-alalla seurailemassa ja yksi niistä hiljaisemmista. Odota, että sulle puhutaan ja innostu sitten mielessäsi MALTILLISESTI. Mystisyys kiinnostaa ihmisiä. Oman sisäisen melankolisenkaan maailman valottaminen ei välttämättä ole vain ja ainoastaan huono asia, ennemmin tosiaan se päälleliimatun oloinen iloisuus ihmetyttää. Voit yrittää puhua suoraankin kipeistä muistoista jotain suht ymmärrettävää ja lyhyttä, tiivistettyä versiota näille tutuille ja katsoa, mikä on reaktio. Rejektio saattaa tuntua pahalta, mutta perspektiivi tähän voi auttaa: jokainen kokee torjuntaa joskus, ja niitäkin, jotka kokevat sitä alinomaa, on paljon. Säkin saat ja voit tarvita heitä, kysyä neuvoa, apua, tuutorointia tai jeesiä jossain tietyssä jutussa. Loistavaa olisi esim. saada joku heistä pelaamaan viikoittain sulista, uimaan, heittelemään koreja tai mitä ikinä tykkäisitte ja molemmat jotenkuten osaisitte tehdä (esim. kitaraduettoihin ei kannata yes-miehenä innokkaasti nyökytellen lupautua, jos ei koskaan ole kitaraa pidellyt tai ainakaan painottamatta noviisiuttaan).
Tsemppiä! - Anonyymi
Olen jo 70 ja juuri kokenut taas kerran vastaavanlaisen tapahtuman, kuin aloittaja. Tai syrjään sysääminen, ulkopuolelle jättäminen, alkoi jo aiemmin, mutta tänään sain siitä taas muistutuksen. Se on kuin puukon pisto, kun huomaa esim. että kaikki pks asuvat ja jokunen kauempaakin tullut serkku lähtevät yhteiselle Tallinnan matkalle. Minua ei kutsuttu mukaan, vaikka asun vain vajaan kilometrin päässä yhdestä. Kaikista eniten sattuu se, että juuri tämä, lähelläni asuva serkku aikoinaan aloitti pitämään minuun yhteyttä. Lapsena ja nuorina emme olleet yhteydessä vanhempieni eron takia. Sitten vain kävi niin, kuin minulle käy aina, että serkku lakkasi pitämästä yhteyttä. Ei yhteisiä kävelyitä, ei kutsua serkkutapaamisiin, ei teatteriin. Muutaman kerran yritin itse lähestyä häntä, mutta en saanut vastakaikua. Minusta ihmisyyteen kuuluu jonkinlainen toisen tunteista välittäminen. Se, että em. serkkuporukka laittaa iloisia kuvia Tallinnanreissultaan Facebookiin, on loukkaavaa ja he voisivat, jos vähänkään välittäisivät, edes poistaa minut jakelulistalta. Kaikki ovat korkeasti koulutettuja. Tietoa ei pitäisi puuttua. He eivät vaan yksinkertaisesti kai tule ajatelleeksikaan, että nuo postaukset saattaisivat olla minulle, syrjään sysätylle, isku ns. vyön alle.
Samanlaisen, tosin vielä ikävämmän kohtalon sai aikoinaan isäni. Hänet sekä oma suku että kaikki tuttavat jättivät yksin mökkiinsä asumaan. Hän kuoli tapaturmaisesti (itsemurha?) vain 54-vuotiaana.
Minun mielestäni sivistynyt ihminen ei käyttäydy sillä tavalla. Tietysti kenelläkään ei ole velvollisuutta olla seurassa, jossa ei viihdy, mutta mitä läheisempi ihminen, sitä suurempi on hänen vastuunsa tällaisen oudon ihmisen sietämisestä.- Anonyymi
Ovatko nämä kaverisi mahdollisesti kateellisia sinulle jostakin? Ehkäpä olet varakkaampi kuin he?
- Anonyymi
Tuttu tunne etenkin lapsena ja nuorena. Olin aina kouluyhteisössä se ujo ja hiljainen, se "porukan ulkopuolinen" joka jätettiin kaikesta ulos ja valittiin liikantunneilla vikana joukkueeseen.
Kukaan ei minusta tykännyt eikä ollut kavereita. Koko ala-aste meni näin ja olin ihan sinut asian kanssa, koska rankkaa kiusaamista ei ollut. Sain olla suht rauhassa eikä minulla ollut tarvetta saada muiden hyväksyntää. Kotona olin omissa oloissani, musiikin ja elokuvien sekä tietokoneen parissa. Olin tyytyväinen.
Yläasteella tilanne muuttui ja jouduin kiusaajien silmätikuksi. Pääasiassa henkistä kiusaamista, mutta myös fyysistä välillä. Ulkonäköä ja kaikkia ominaispiirteitäni haukutttiin, kaikki mitä tein tai olin, oli väärin. Tuossa vaiheessa alkoi mt-oireilukin ja oireilun syytä etsittiin vain minusta. Kiusaamiskokemuksiani vähäteltiin ihan urakalla, olihan luokanvalvoja pahimman kiusaajan perhetuttu (sairasta, nyt kun ajattelee). Ja kaiken lisäksi vielä altisti minua niihin kiusaamistilanteisiin.
Yläasteen jälkeen menin lukioon, josta en tuntenut ketään. Olin omissa oloissani ja olin tyytyväinen taas tilanteeseen. Mutta muut eivät. Jouduin opettajan puhutteluun siksi, KUN OLEN VAAN OMISSA OLOISSANI. Kauhea huoli siitä, etten ole löytänyt kavereita ja hengailen itsekseni. Kurssiarvosanani olivat hyviä, mutta ei se ketään kiinnostanut. Kotonakin ihmeteltiin, mikä vika minussa on kun olen aina kotona enkä ulkona kuten muut nuoret.
No, lopulta paine kasvoi liian suureksi. Yritin olla "kuten muut". Aloin käyttää alkoholia, polttaa tupakkaa ja pukeutua trendikkäästi. Yritin matkia niitä koulun koviksia jotta olisin cool. Aloin liikkua paikoissa joissa muutkin nuoret ja käymään kotibileissä.
Varmaan jo tiedätte, miten tuossa kävi. En saanut mitään arvostusta enkä kavereita. Teinien kotibileissä minua katsottiin kieroon ja kerran vanhat kiusaajat jopa heittivät minut bileistä ulos koska "kukaan ei tykkää sust vitun luuserista". Jep jep.
Epäonnistuneen sosiaalistumisen myötä päätin hyväksyä kohtaloni ja erakoitua. Etenkin kun en saanut muuta seuraa kuin kaksinaamaisia "kavereita" jotka käytännössä käytti mua vaan hyväkseen. Lainasivat rahaa maksamatta takaisin, puhuivat selän takana pahaa, rikkoivat ja varastivat tavaroita korvaamatta mitään jne. jne.
Loppuun totean, että oli kyse pienestä paikkakunnasta jossa pienet piirit. Se varmasti vaikutti. Siitä vanhasta roolista ei päässyt irti.
Nyt harmittaa että edes yritin olla kuten muut. On ihan ok olla "outo" ja yksin. Se on miljoona kertaa parempi kuin yrittää mielistellä muita ja liikua huonossa seurassa.- Anonyymi
Sen kun osaisi olla: yksin ja outo omassa itsessään. Voi kun nuorempana olisi ollut vahvempi, ollut se mikä on nöyrtymättä kiusaajille. Jos on arka ja vakava niin on. Jos ei naurata eikä osaa sanoa nasevasti vastaan niin sitten ei.
- Anonyymi
Asiaa sivuten:
Jo ala-asteella tajusin, että en ollut tykätty. Varsinkin tytöt inhosivat mua, eikä tuo ollut vaan mun kuvitelmaa, vaan 100-fakta. Kyllä sen jo lapsi näkee, jos ei tykätä. Yksi luokan poika haukkui mut joka päivä "isopääksi", mikä tatuoitui pienen lapsen mieleen loppuiäksi. Lapsena sitä jotenkin silti jaksaa, kun ei ole vielä väsynyt sellaiseen ja energiaa riittää.
Helvetti pääsi irti sitten yläasteella; 6-7 meidän luokan tyttöä purkasivat kaiken teinienergiansa minuun, ja haukkuivat mut joka päivä (nyt apinaksi). Harvemmin pojat kiusasivat - joskus sitäkin oli, mutta se oli pelkästään fyysistä. Kun kasvavassa herkässä iässä oleva poika psyykataan joka päivä haukuilla ja kiusaamisilla (varsinkin siis tytöt), jää siitä pysyvä vaurio mielen sopukoihin, eikä itsetunto ole enää koskaan sillä tasolla, mihin se on tarkoitettu. Eli jostain syystä tytöt, ja jopa nykyään naisetkaan eivät siedä minua. Kaikesta tuosta johtuen, mulle on jäänyt pysyvä varauksellisuus naisia kohtaan, enkä ole koskaan ollut edes kihloissa, puhumattakaan lapsista. Asuin kuitenkin yhden naisen kanssa kauan, mutta erottiin jo vuosia sitten. Syy oli lähinnä se että en uskaltanut kokonaan heittäytyä suhteeseen, kaiken edellä kuvatun takia, joten hän lähti. Meistä jäi kuitenkin parhaat ystävät.
Koulussa kotitaloustunnit oli helvettiä, koska kaikki inhosivat minua (tytöt varsinkin), ja olin täysin ulkopuolinen ja onneton ja yksin. Jossain vaiheessa en mennyt kotsantunneille (oli 2 viimeistä tuntia), vaan menin kotiin. Jostain syystä siitä ei tullut mitään sanomista, eikä sanktiota.., enkä sen jälkeen mennyt enää koskaan kotsantunneille, ja pääsin ihme kyllä ilman mitään sanktiota/poissaoloja, ja sain numeronkin, olisko ollut 6. Olen miettinyt sen jälkeen, että mikä minut oikein pelasti..? Joko opettaja oli nähnyt, että en kuulunut yhtään joukkoon, ja kiusattiin, tai; joku luokan oppilaista oli käynyt sanomassa opettajalle mun tilanteesta, ja opettaja teki hienon eleen mun suhteen.
Olen koko ikäni käynyt salilla (ilman hormoneja), mikä vähän auttoikin nuorena miehenä naismaailmassa. En usko, että saliharrastus ainakaan kokonaan johtuisi kiusaamisista, vaan nostelin jo 7 vuotiaana rautakankia, ja olisin jo silloin halunnut painot, mutta isääni ei asia kiinnostanut. Mulla ei silti ollut nuorena mitään ns villitystä naisten kanssa, kuten muilla oli. Mulla oli silloin yksi poikakaveri, kenen kanssa mopoiltiin/prätkäiltiin, ja autoiltiin, eikä meillä kummallakaan ollut koskaan mitään naisjuttuja tms (100% heteroja kuitenkin oltiin). Hän muutti sitten yli 100 km päähän työn perässä.
Nyt olen oikein ajan kanssa pohtinut asioita. Ihmiselle annetaan syntymässä tietyt ominaisuudet, jotka vetoaa muihin ihmisiin, tai ei vetoa. Suurin osa on jossain janan keskellä, minä toisessa ääripäässä. Se voi johtua ulkonäöstä, erilaisesta käyttäytymisestä, ujoudesta, tai vaikka sulkeutuneisuudesta. Minä olen ollut aina sosiaalisesti huono. Mulla esim on vähän erikoinen ruumiinrakenne, mikä vaikuttaa varsinkin naisten kumppanin haussa (eivät halua omituisen näköistä kumppania..). Olen erityisherkkä introvertti ja kuormitun helposti ihmiskohtaamisissa (varsinkin jos vaistoan että toinen ei ole rento), ja sellaisesta voi jäädä ihan pysyvä jännittyneisyys, mikä sitten näkyy kasvoissakin. Mulla se näkyy, eikä kukaan halua nykyäänkään olla mun kanssa missään tekemisissä, edes salilla. Mua on sanottu jopa pelottavaksi.. On siinä sitten se että kukaan ei ole aikuisiällä uhitellut mulle millään tavalla. Eikä tarvi pelätä nakkarijonossa (pitkä treenattu pelottava mies). Mutta ei mulle tulla sitten muutenkaan juttelemaan. Olen kuitenkin 100% vaaraton, mutta koska en näytä "miellyttävältä", saan kärsiä siitä loppuikäni kaikissa ihmissuhteissa. Hullua on se, että olen tehnyt elämäntyöni asiakaspalvelussa..
Käyn pesulla (en ikinä haise hielle), on valkoiset viivasuorat hampaat, tumma tukka (aina aseteltu), atleettinen. Isäni oli mun vastakohta. Hän ei tehnyt koskaan mitään ulkonäkönsä eteen. Kävi kerran viikossa saunassa (haisi aina hielle ja..), eikä edes omistanut hammasharjaa (oli tummanruskeat tynkähampaat). Hän oli lihava ja harmaantui jo nuorena. Kaikki halusivat olla silti hänen kanssaan tekemisissä - varsinkin ns paremman luokan kansalaiset (poliisit, johtajat, rikkaat, ja yleensä menestyneet kauniit ja komeat ihmiset). Isä oli kuitenkin väkivaltainen äitiä kohtaan (kumpikin abolutisteja), ja narsistinen. Pelättiinkin isää lapsena, että jos taas suuttuu..
Olen sittemmin luovuttanut ja erakoitunut (ei yhtään kaveria). Eikä se ihan kauhea tilanne olisi, vaikka pääsisi jo pois..
-Kaikki on pelkkää tuuria-- Anonyymi
Ja tosiaan, mua ei ole kertaakaan kutsuttu mihinkään saunailtoihin tai illanistujaisiin, synttärijuhliin tms. En lähtisikään, mutta ei kertaakaan..
Ketjusta on poistettu 2 sääntöjenvastaista viestiä.
Luetuimmat keskustelut
Metsäkoneen kuljettaja huuteli tutkijalle
"voisit kyllä ottaa rintaliivit pois ennen kuin tulet minulle juttelemaan, hän sanoo." https://yle.fi/a/74-20106446 On70410300Suomi on täysin sekaisin
Jo ties monettako päivää hirveä itku ja poru jostain helvetin nilviäisistä. https://www.is.fi/taloussanomat/art-20000104214563Kaikki ei vieläkään usko luontokatoon.
Suomussalmen Hukkajoella foliohattu metsäkoneen kuljettaja tuhosi tuhansia harvinaisia jokihelmisimpukoita eli raakkuja923104Sano vain suoraan, että nyt riittää
ettei kiinnosta. Sano, että lopeta! En ihmettelisi, jos olet saanut tarpeeksesi ja toivot minun ymmärtävän lopettaa. Eh432875Ohhoh! Ex-pääministeri Sanna Marinin Joni-rakas paljasti ilouutisen: "Tässä kuussa..."
Sanna Marin on ollut naimisissa Markus Räikkösen kanssa. Nyt hänen seurassaan on usein julkkishiusmuotoilija Joni Willb552714Mari Rantanen asettaa sairaan lapsen edun oman uransa edelle - (tekikö Marin samaa)
Noin toimii kunnon vastuuntuntoinen äiti, mutta siitäkin nämä mt-ongelmaiset vasemmistolaiset häntä täällä haukkuvat. "2302698- 1541889
Luokatonta toimintaa
Tyrmistyttävää toimintaa Stora Enson korjuu yrittäjältä Hukkajoella. Täyttä piittaamattomuutta laeista ja luontoarvoista731748Ensimmäisestä kohtaamisesta saakka
minulla on ollut hämmentynyt olo. Miten voit tuntua siltä, että olisin tuntenut sinut aina? Sinun kanssasi on yhtä aikaa141640Maailmankuulu homopingviini on kuollut
Minä niin toivoin että pariskunta olisi saatu kunniavieraiksi ensi kesän Prideen. 💔 "Maailmankuulu homopingviini on k61443