Hei te kaikki, jotka olette tulleet uskoon tunnettuanne voimakasta synnintuntoa; missä ja millaisessa tilanteessa se heräsi? Milloin aloit tajuta olevasi syntinen, mikä sai sinut tuntemaan itsesi syntiseksi?
Ja vielä lisäkysymys, koska evankeliointi kiinnostaa minua, ONKO TÄÄLLÄ PALSTALLA KETÄÄN, jolle olisi herännyt voimakas synnintunto siitä kun hänelle todistettiin/ kerrottiin Jeesuksesta? Itse kun kuulun niihin ihmisiin, joille on tullut voimakas synnintunto ihan ktsekseen, että olen tajunnut, että tarvitsen Jumalaa. Ihminen ei voi saada ketään toista tuntemaan itseään itseään syntiseksi, se on yksin Jumalan työ. Mutta halauaisinkin tässä nyt hakea niitä KOKEMUKSIA, että miten oikeasti olet kokenut, onko jonkin toisen ihmisen uskoontulotodistus, kertomukset Raamatusta ja Jumalasta/ Jeesuksesta tai ehkä jokin muu asia/ käytännön teko tai muu hänen elämässään/toiminnassaan vaikuttanut siihen synnintunnon syntymiseen?
Vai onko se syntynyt ihan ktsekseen, kun omet ajatellut niitä asioita, joista sinulle on kertottu/ olet lukenut tai kuullut esimerkiksi jo lapsena, pyhäkoulussa tai koulussa esimerkiksi?
Kerro!
Oma tarinasi.
Ja vastaa mielellään kysymykseeni, vaikka lyhyestikin. Kiitos.
Synnintunto
11
60
Vastaukset
- Vuohipukki
Tämä on sairain piirre koko kristinuskonnossa. Pitäisi tuntea olevansa kurja ja huono! Ihminen on perustaltaan hyvä!
- Hallelujaaa
Synninteoista se kurjuus tulee ja pitääkin tulla. Ihmisen päästyä armon alle, saatuaan syntinsä anteeksi ja saatuaan voiman vaeltaa kaitaa tietä eteenpäin, hänen sielussaan on pala taivasta ja ihmeellinen rauha. Jeesus sanoo "Minun rauhani minä jätän teille". Hyvät teot pursuavat esiin ja ei tarvitse tehdä syntiä tai ajatellakkaan likaisia asioita. Kärsimyksiäkin tulee, kun ne kuuluvat tähän maailmaan, mutta niistäkin saa jalon voiton.
- MäoonkuMikis
Miksi sinä puhut kuin Sakis? Tuo jeesukselta tuleva rauha on juuri sitä väärää rauhaa. Ollaan olevinaan hurskasta, vaikka sielussa kihisevät irstaat mieliteot. Kun niitä rukoilee pois, ne vain voimistuvat. Ainoa keino päästä niistä eroon on lähestyä niitä rakkaudella ja sallivasti. Mielteiden terävin kärki katkeaa ja sitten voi toteuttaa sitä lievemmässä muodossa, totuuden alla.
- armostasaatuanteeksi
Lain kautta tulee synnintunto . Jeesus taas armon tunteen . Kyllä kristitty vihaa pahaa mutta syntinen liha ei alistu lain alle vaan hengellään yhtyy jumalan lakiin mutta elää armosta lihansa kanssa tämän elämän . Armosta pelastuu armosta. Ihminen ei kertakaikkiaan voi pelastaa itse itseään mitenkään. Yrität lihaasi ympärileikata eikä se onnistu ikinä.
En ole tullut uskoon synnintunnon seurauksena, en ole ylipäänsä "tullut uskoon", vaan pikemminkin kasvanut uskoon ja uskoon kasvettuani kasvanut uskossa, ja toivottavasti kasvan edelleen. Uskossa kasvamisen kanssa on kasvanut myös synnintunto.
Synnintunto kyllä ajaisi ihmisiä tehokkaasti Vapahtajan luo, mutta kuinka moni jumalankieltäjä aidosti kokee olevansa läpeensä syntinen? En tiedä, mutta jos ateistissa tällainen synnintunto herää, hän luultavasti on pian entinen ateisti, ainakin jos on saanut kuulla Vapahtajasta.
Voiko ihminen edes ymmärtää omaa syntisyyttään, jos Pyhä Henki ei häntä valista? Jos joku tulee syvästi tietoiseksi omasta syntisyydestään, eikö Jumala ole jo koskettanut häntä?
Nuorempana, kun olin vielä jumalankieltäjä, päällimmäisin kokemukseni oli viattomuus: koin olevani joka suhteessa syytön ja viaton, koska en ollut valinnut olemassaoloani. Tämän takia ajattelin ja koin, että kristinuskolla ei ole vastauksia ongelmiini.
Erinäisten vaiheiden kautta kasvoin uskoon, mutta synnintunto ei ollut merkittävä tekijä tässä prosessissa. Sittemmin synnintunto on tullut musertavana, sillä olen tehnyt ja yhä teen elämässäni hirveitä asioita ajatuksin, sanoin ja töin. Oman kelvottomuuden ja pahuuden ymmärtäminen ja tiedostaminen on tietysti tuskallista, mutta silti hyväksi, koska se tekee riippuvaiseksi Vapahtajasta. Syntiäkin tarvitaan.
Joku kirjoitti yllä, että ihminen on perustaltaan hyvä. Minä en ole, mutta jos joku on, olkoon rauhassa. Sellainen ihminen ei tarvitse Jeesusta. Mutta minä tarvitsen, ja sen takia koen kaikkein pahimmiksi raatelijoiksi nämä sovituksenkieltäjät, joita nykyään on liikkeellä.
Ilman Vapahtajani sovittavaa ristiä voisin ampua saman tien aivoni makuuhuoneen seinälle, koska ilman ristiä minulla ei olisi mitään toivoa päästä oikeanlaiseen suhteeseen Jumalan kanssa.- tuhlaajatytär
Siitä on niin monta vuotta aikaa, etten oikein tarkasti muista. Minäkään en tietoisesti ole tullut uskoon jollain tietyllä hetkellä, Jumala vain veti puoleensa, en toki ollut ateistikaan ennen sitä, mutta kenties Kristus ei ollut ihan avautunut kaikessa täydellisyydessään. Tämä tuli luettuani Raamattua, ja tunsin itseni jumalattoman syntiseksi ja olin ihan varma, että olin kadotuksen oma; sitä kesti jonkin aikaa, ehkä muutaman kuukauden. Sitten vain jossain vaiheessa pääsin ikään kuin ahtaan portin läpi, kilvoiteltuani ja nimenomaan kilvoiteltuani siinä, onko Kristus sovittanut minut, voiko se mitenkään olla mahdollistä. Myöhemmin sitten kasvoi kristittynä ja tietenkin ymmärsi jättää kaikenlaiset tuntemukset omaan arvoonsa, sillä muistan aikoja, jolloin samana päivänä olin sekä pelastettu että kadotettu sitten muutaman tunnin kuluttua. Mutta tosiaan, itselleni tuli siis Raamatun luvusta, kukaan ei uhkaillut todellakaan millään kadotuksella.
- tuhlaajatytär
Tämä vaihe tosiaan oli sellainen, missä myös tunsin itseni täysin Jumalan vihaamaksi ja hylkäämäksi muistuttaen mm. Ristin Johanneksen kokemusta pimeästä yöstä.
- Aloittaja111
Kiitos kaikille vastauksista, kiitos erityisesti herrens_tiggarelle ja tuhlaajatyttärelle. Todella mielenkiintoista. On hyvin avartavaa lukea toisten kokemuksia. Olen todella saanut nähdä sen että Vapahtajan luo tullaan "monia eri reittejä" ja polkuja pitkin, mutta lopulta tie johtaa kuitenkin ristin juurelle.
Erityisen mielenkiintoinen oli herrens_tiggaren kommentti: "En ole tullut uskoon synnintunnon seurauksena, en ole ylipäänsä "tullut uskoon", vaan pikemminkin kasvanut uskoon ja uskoon kasvettuani kasvanut uskossa, ja toivottavasti kasvan edelleen. Uskossa kasvamisen kanssa on kasvanut myös synnintunto."
Uskossa kasvamisen kautta on kasvanut myös synnintunto.
Tämänhän vanhat uskovat varsinkin todistavat.
Mutta haluaisin herrens_tiggarelta vielä kysyä, että mikä oli se syy ja tekijä joka sai sinut kasvamaan uskoon?
Mikä veti sinut Jumalan luo?
Luitko Sanaa, oliko elämäsi kriisissä, miksi ja miten koit tarvitsevasi Jumalaa?Kiitos kysymästä. Vastaamisessa on kaksi hankaluutta. Ensimmäinen on se, että muisti on valikoiva. Olen saattanut unohtaa ison osan ammoisista ajatuksistani ja kokemuksistani. Vanhoista muistiinpanoista voisi paljastua jotain, mutta en jaksa nyt kaivella niitä esiin. Toinen hankaluus on se, että ihmisellä on taipumus selittää menneisyyttään nykyhetken valossa. Vastaus ei siis välttämättä ole kaikilta osin totuudenmukainen. Tässä tapauksessa ei ole mahdollista edes tukeutua muiden ihmisten muistiin, koska olen oman uskontieni ainoa todistaja.
Näine varauksin sanon, että ensin lakkasin elämäntilanteen, ympäristön ja ympärillä olevien ihmisten vaikutuksesta olemasta ateisti. En tullut uskoon, mutta avauduin Jumalan mahdollisuudelle. Kun Jumalan huoneen ovea oli näin raotettu, sisällä loistava valo alkoi näkyä ulos ja vetää puoleensa.
Jumala on valo, ihminen yökkönen, ja yökkönen hakeutuu valoon luontonsa ajamana. Aloin melkein huomaamattani uskoa Jumalaan. Tätä tarkoitin, kun kirjoitin, että olen kasvanut uskoon. Tähän ei liittynyt mitään erityistä kriisiä. Usko vain hiipi minuun.
Minut on kastettu lapsena, minulle on opetettu iltarukous kotona, olen istunut koulussa uskonnontunneilla ja käynyt rippikoulun. Kristinusko on uskonnollinen äidinkieleni, joten oli luonnollista ymmärtää Jumala kristinuskon kielellä. Kristinusko oli vaate, johon orastavan uskoni kiedoin.
Kun olin näin sulkenut uskoni kristinuskon kaapuun, alkoi dialektinen prosessi, jossa kävin keskustelua kristinuskon suuren perinteen kanssa. Tässä keskustelussa minulle alkoi valjeta kristinuskon viisaus. Samoin alkoi valjeta kristinuskon syvällisyys. Ymmärsin olevani tekemisissä jonkin sellaisen kanssa, joka sointuu yhteen todellisuuden kanssa ja koskettaa olemassaolon sydäntä. Ymmärsin siis olevani tekemisissä totuuden kanssa.
Kaikki viisaus, kaikki syvällisyys tähtää ja kietoutuu Kristukseen, koska Kristus on totuus. Uskossa kasvaminen on ennen kaikkea Kristuksen kirkastumista. Kristuksesta tulee yhä suurempi, hänen rististään yhä tärkeämpi, kaikesta muusta tulee pienempää ja vähemmän tärkeää. Tämä matka, joka kelvottomuudestani päätellen on vasta alussa, jatkuu uskoakseni pitkälle tuonpuoleisuuteen. Kun Jeesuksesta on tullut kaikkeni sanan totisimmassa merkityksessä, olen perillä. Silloin olen myös täydellisen vapaa ja rauhani on rikkumaton. Mutta tämän maanpäällisen elämän osalta saatan olla perillä jo nyt. Seuraava merkittävä etappi saattaa siis olla kuolema. Mutta kuka tietää.
Kysyit myös Raamatusta. Raamatun olin lukenut kertaalleen läpi jo ateistiaikoinani, mutta tuskin silloin ymmärsin lukemaani. Luin Raamatun samasta syystä kuin luin Seitsemän Veljestä tai Vänrikki Stoolin tarinat: se vain kuului lukea. Mitään uskonnollista tai hengellistä lukemiseen ei siis liittynyt. Sittemmin luin Raamattua – enimmäkseen Uutta testamenttia – historiallis-kriittisen eksegetiikan lueskelun yhteydessä. Kreikkakin tuli siinä opeteltua. En siis aluksi lähestynyt Raamattua hengellisesti, vaan historiallis-tieteellisesti. Tämä Raamatun kanssa puuhastelu alkoi jo ateistiaikoinani ja on jatkunut tähän päivään asti, ja luultavasti Raamatun kanssa tekemisissä oleminen jossain määrin myös edisti uskoon kasvuani.
Lyhyesti ja suurpiirteisesti sanottuna jotakuinkin näin. Tyydyttikö tämä vastaus? Tästä ei taida olla paljon apua evankelioinnin kannalta. Minua ei evankelioitu uskoon.
- ihmis_dogmeja
"Hei te kaikki, jotka olette tulleet uskoon tunnettuanne voimakasta synnintuntoa; missä ja millaisessa tilanteessa se heräsi? Milloin aloit tajuta olevasi syntinen, mikä sai sinut tuntemaan itsesi syntiseksi?"
Tuossahan on nimeomaan kyse tilaustyönä rakennetusta ihmisten itsensä luomasta uskon-dogmi-käsitteestä.
Sitten siihen tarjoillaan lääkkeeksi edelleen ihmisten itsensä luomia dogmi-oppeja joiden kautta kontrolidaan, alistetaan ja koetetaan ottaa valtaa toisiin.
Tyyliin Chaplinin 'The Kids' elokuva jossa ensin viskataan kivellä ikkunaruutu rikki ja sitten tullaan tarjoamaan siihen ratkaisua.
Uskonliikkeet suorastaan pervertisesti ratsastavat ihmisen epätäydellisyydellä ja itse rakentamallaan synti-käsitteellä ja sitten koettavat sairaasti orjuuttaa ihmisiä / uskonliikkeensä jäseniä.
Sitten taasen raamatullisesti ajatelleen ensimmäisen parin jälkeläiset eivät itse edes ole vastuussa epätäydellisyydestään.
Edelleen raamatullisesti ajatellen itse Jumala on vastuussa hyvästä ja pahasta.
Lisäksi hän uhkasi "rakkaudellisesti" ensimmäistä paria kuolemalla jo liki ensi sanoikseen ja alkaen lekitellä heille pakottamallaan sokealla uskollisuuden vaaimuksella, antamatta heille edes tietoa hyvästä ja pahasta.
Sitten Jumala koetellakseen tuota kokematonta ja naivia paria päästi itse S.aatanan, erittäin älykkään, kokeneen ja viekkaan heitä manipuloimaan ja johtamaan harhaan.
Tämä jo ennen kuin he edes ehtivät hankki elämänkokemusta ja hankkia jälkeläisiä, jotka olisivat voineet sitten päättää 'uskollisuudestaan' omalta taholtaan. Sitten homma karkasi hanskasta.
"Erittäin rakkaudellista" toimintaa Jumalan taholta ensimäisen parin jälkeläisiäkin ajatellen.
Onhan se nyt kumma kun epätäydelliset ihmisetkin, Raamatun Jumalasta poiketen osaavat tehdä B-plaaneja, varasuunnitelmia ja varautua jo edeltä ennakoivasti eri skenarioihin kun ovat ryhtymässä erilaisiin hankkeisiin, suurista sellaisista puhumattakaan. Hei nimimerkki MietinMietin
Aloituksesi sai aikaan mielenkiintoisen keskustelun. Kun näitä tai mitä tahansa asioita pohtii, yksin ja erityisesti yhdessä, saattaa saada uusia oivalluksia, joskus jopa oma mielipide voi muuttua vaikkei niin ollut asennoitunut. Onneksi meillä on oikeus muuttaa mielipiteitämme ja meillä on uskonvapaus. Kiva, että sait vastauksia, kuten itsekin jo sanoit.
Meillä on niin monenlaisia polkuja elämässämme. Joillakin tie vie Jumalan luokse, jos niin hyvin käy, jokaisella sekin tie on ainutlaatuinen. On niitä, jotka joutuvat/pääsevät (näinkin on joku myöhemmin kuvannut) synnintuntoon ja sitä kautta löytävät tien Jumalan yhteyteen ja ovat kiitollisia armosta ja rakkaudesta, jonka osakseen saavat. Toiset, kuten esim. herrens_tiggare, tie on toisenlainen, aika seesteinen ja hiljalleen avautuu tie kohti Jumalaa. Kaikki tiet ovat omalla laillaan hyviä. Opimme elämästä joka päivä. Onneksi. Opimme Jumalasta (me, jotka uskomme Jumalaan), elämästä, toisistamme ja itsestämme - se on hienoa.
Jumala rakastaa ihmistä, Hän on armollinen ja laupias. Jumala tahtoo meille hyvää.
Ystävällisesti,
Pirkko-pappi
Ketjusta on poistettu 3 sääntöjenvastaista viestiä.
Luetuimmat keskustelut
Täytyy tunnustaa
että olet kauneinta mitä olen nähnyt. Käteni tärisevät vieläkin. Olen tosiaan ihastunut. Tästäkin vaikenen.1271834Se ääni ja
Olemus vaan, kyl teis jotain samaa on ja samoja luonteenpiirteitäkin löytyy vaikka paljon on höpöäkin mukana 😍😂🤭 vaik131544- 1091311
Jorma Uotinen jakoi hämmentävän kuvan tiukoissa trikoissa - Jopa Vappu Pimiä häkeltyy: "No wau"
Jorma! Ei huono! Aikamoisen häkellyttävä kuva totta tosiaan! Lue lisää ja katso kuva: https://www.suomi24.fi/viihde/jo71125Vanhempi mies
Minä rakastan sua. Ja tiedän, että sullakin on tunteita mua kohtaan. Tätä elämää ei pitäisi tuhlata enää päivääkään. J671094- 2011088
Tänään kun näin sinut
olit kuin taideteos. Arat ja väsyneet silmäni kaipaavat lepoa sinussa, mutta en voinut katsoa sinua niin paljon kuin hal63923Anna anteeksi
Olen rikkonut sinua vastaan tavalla, josta minäkin kärsin. Syitä tutkiskellessani löydän vain itseni. Minä kuulin jokais78903HUS näyttää, kuinka paljon turhaa tai vähemmän tarpeellista tehdään verorahoilla
HUS on laskeskellut, että sieltä voidaan vähentää melkein tuhat ihmistä ilman, että se toiminta häiriintyy, johon verora50861- 173845