Onko muita kohtalotovereita? Homma on siis tämä; Olen ystävilleni vain jonkin sortin "lelu", jolle soitetaan ja jonka kanssa voidaan viettää aikaa jos ei kerta kaikkiaan ole yhtään mitään muuta tekemistä. Olen jo parin vuoden ajan huomannut tälläistä toimintaa. Kun kyselen kavereita vaikkapa baariin, he kieltäytyvät ja sanovat syyksi kaikkea älytöntä tyyliin "pitäs tehdä pihatöitä" ja "pitäs käydä porukoilla" (jotka asuvat samalla kylällä) ja niin edelleen. Kaikki muu menee aina minun edelleni ja sitten jos kavereilla ei ole mitään muuta tekemistä ja jos samaan aikaan heillä sattuu olemaan tylsää, niin sitten ehkä saatetaan minun kanssani viettää aikaa. Olenko tehnyt jotain pahaa vai olenko vain liian kiltti? Minulta pyydetään palveluksia ja tottakai haluan kavereiden hyväksi tehdä jotain ja auttaa heitä. Mutta sitten kun minulla olisi pyyntö niin eihei ei tule kuuloonkaan! Ja sen minun pyyntöni on niinkin yksinkertainen, että viettäisivät aikaa minun kanssani niin kuin ystävät yleensä tekevät! Monesti on sovittu jotain menoa, ja istten viime hetkellä puhelin soi, kaveri soittaa ja peruu koko homman ihan ilmoitusluontoisesti, välittämättä yhtään miltä minusta tuntuu tai että pilaako se minun suunniltemani kokonaan. Minuun ei oteta yhteyttä (saati sitten tulla käymään kylässä!) ellei kavereilla ole joku konkreettinen tarve, josta he hyötyvät minun kauttani. Muulloin minä olen aina se joka ottaa kavereihin päin yhteyttä. En muista millon olen nähnyt ystäviäni sillein ihan huvikseen (kuten ystävät käsittääkseni tekevät mielellään?), aina pitää heillä olla joku taka-ajatus siinä touhussa.
Olen yhden kerran maininnut tästä yhdelle ystävälleni ja hän tottakai loukkaantui pahasti ja kysyi että enkö tahdo enää olla hänen ystävänsä!
En taida jaksaa enää, nuo asiat toistuvat jatkuvasti ja masentavat minua. He ovat kuitenkin ystäviäni, mutta tämä ei ole enää kivaa olla tällainen pelinappula ja "vara-kaveri". Mitä teen?
Kaverit ja ystävät, joille olen vain lelu.
20
2757
Vastaukset
- Pyrstötahti
Jätä tollaiset ystävät/kaverit eine ole kuin hyväksi käyttäjiä eikä oikeita sinulle ystäviksi ,näytä niille että et kaipaa niittenkän seuraa jos sitten alkaa tajuamaan pumpulipäät että miten on menettänyt hyvän ystävän .
- Tuttua
Samaa sontaa olen saanut sietää minäkin. Tosin minun "rakas ystäväni" ei välttämättä edes viitsi mitään ilmoittaa, jos suunnitelmiin tulee muutos. On saatettu sopia menoa jollekin päivälle ja sitten kun kysyt missä nähdään ja mihin aikaan, alkaa tulla jos jonkinmoista selitystä. Ei siis sen vertaa saa itsestään irti, että itse ilmoittaisi, jos tulee "esteitä". Silloin tosin ilmoittaa, jos aika ja paikka on jo sovittu. Välillä puolituntia ennen sovittua aikaa kun olen itse jo lähdössä ovesta ulos ja suuntaamassa tapaamispaikalle. Kerran viestitti ohareistaan jopa puolituntia jälkikäteen, kun minä jo hyvän aikaa olin neitiä odotellut...
Yhteyttä ottaa silloin, kun tarvitsee apua jossain. Muuten ei kuulu mitään. Kuitenkin loukkaantuu, jos minä pidän taukoa, enkä viitsi hänen kuulumisiaan kysellä. Nyt en ole ottanut yhteyttä puoleen vuoteen. Varmaan siellä ollaan taas herne nenässä. Olen varmaankin todella hankala ystävä, kun en ole hänen asioistaan tarpeeksi kiinnostunut... - L.E.Lamb
Kuulostaa tutulta, vaikkakin tilanteeni on hieman erilainen. Oma tilanteeni on se, että ne ihmiset joita olen pitänyt hyvinä ystävinäni vain yksinkertaisesti näyttävät haihtuvan pois elämästäni.
En ole vielä kovinkaan vanha (opiskelen amk:ssa) ja kaikki ystäväni ovat olleet koulukavereitani. Kaikki ovat koulun jälkeen lakanneet pitämästä yhteyttä aina ala-asteelta lähtien. Tällä hetkellä tuntuu, että en edes viitsi yrittää solmia ystävyyssyhteita, koska mitä järkeä? Eivät ne kuitenkaan pidä yhtyettä. Lakkaavat vastaamasta viesteihin ja soittoihin, eivätkä vastaa edes, jos kysyy, mikä vialla ja miksi et vastaa.
Jonkin aikaa sitten poistin puhelimestani kahden "ystäväni" numerot. Olen tuntenut heidät molemmat 6 vuotiaasta lähtien ja minä oikeasti luulin, että he olisivat ystäviäni. Niin, minä siis "luulin". Ovat ilmeisesti molemmat liian kiireisiä edes vastaamaan viesteihin/soittoihin.
Katkera? Voi kyllä, koska en ymmärrä, mikä helvetti minussa on vikana, että kaikki vain häviävät pois ympäriltäni? Joku fiksu voisi sanoa, että "et varmaan saakaan ystäviä, jos et enää viitsi edes yrittää". Kuka viitsisi yrittää, kun on lähes 20 vuotta elämästään yrittänyt solmia ystävyyssuhteita onnistumatta siinä? Mitä teen väärin? En tiedä. Kaipa minä olen niitä ihmisiä, joita muut eivät vain tarvitse...- joomävaan
Kuullostaa NIIIIIN tutulta. Kaikki häviävät hitaasti ja varmasti jonnekin.
Kait täytyisi tässä erakoksi ryhtyä opettelemaan, jos ei seura enää kelpaa.
Ei vain yksinkertaisesti jaksa enää yhtään.
- en *flicka
No minkä ikäistä porukkaa täällä on ja mistäpäin? Ärsyttää, että täällä ihmiset kaipaavat ystävää mutta sitten lopulta ei tarvitakaan ystävää. Jos haluatte ystävän niin ilmaiskaa se selvästi älkääkä olko niin valikoivia ystävien suhteen. Pistäkää sähköpostiosoitetta tms..
- paskat ystävät
on niin tuttua! Olenkin alkanut oppia tunnistamaan tällaisia vanhoja tuttavuuksia pois kalenteristani.
Ystävyys on mielestäni sitä että ollaan yhteydessä muutoinkin kuin kun on vailla varabaariseuraa tai vastaavaa. En sitäkään ymmärrä että miksi ei voi sopia etukäteen baariin, elokuviin tms lähdöstä. kun kysyy ei tiedä vielä ja sitten kun ja jos ei ole muuta, soitetaanpa varakaverille... Oikea ystävä kutsuu myös muhin rintoihin ja arvostaa ystävää pitämällä tähän yhteyttä melko säännöllisesti ja tietää mitä tälle kuuluu. - nappisilmät71
Lukemaasi saatoin kyllä aikapitkälti samaistua,ja tulipa siitä vuosien takaiset pettymykset myös mieleeni,muistan kuinka hartaasti odotin päiviä kuluvaksi odottaessani ystäväni kanssa sovittua viikonloppua,teinpä usein aina jo etukäteen valmisteluja joilla yllättäisin tavatessamme ystäväni.
Rehellisesti voin myöntää että jaksoin elää sillä odottamisen ilolla paremmin,sitten kuin h-hetki koitti ja soitin ystävälleni sovitusti tuntia ennen lähtöä ,kuulin heti hänen äänestään jo ettei kaikki taida ollakkaan hyvin,ja sieltähän se sitten kylmänä suihkuna tulikin ettei yhteinen viikonloppumme enää sovikkaan,ja kylmän viileän tokaisun että katsotaan sitten joskus uudemman kerran, ja Moi.
Olin niin pettynyt,niin katkera...,mietin että eikö ystäväni tunne edes tehneensä mitään väärää ja eikö asia kiusaa häntä yhtään..,silti jaksoin uskoa tulevaan ja hölmönä menin usein täysin samaan pettymysten katkeraan pommiin.
Minun ohjeeni sinulle olisi seuraavanlainen,sinun täytyy muistaa että kumminkin olet jonkinlainen ystävä tuolle kaveriporukallesi,vaikkeivat he sinua juuri nyt arvostaisikaan oikealla tavalla,mutta sekin aika vielä koittaa jolloin osanne vaihtuvat,usko pois.
Itse lopulta havaitsin saman,ystäväni pelaavat peliä ystävyydelläni ja koska olin vähiten kiinnostava heille, tulin usein syrjäytetyksi joka sattui.
Tätä heidän arvomaailmaansa tarkastellessani huomasin sieltä sen kultajyvän,olin aivan liian ennalta luettavissa oleva ihminen ,ja vieläpä liian kiltti jolta kukaan ei odottanut tunteenpurkauksia,olin siis helppo nappula käsitellä silloin kuin seuraani haluttiin ja vaivaton nappula silloin kuin minut haluttiin siirtää syrjään.
Päätin etten halua enää olla marionetti ystävilleni,mutten halua katkaista yhteyksiäkään heihin kokonaan.
Aloin elää omaa elämääni,alkuun kehitin itselleni uusia harrastuksia ja suunnittelin tulevaa aivan itseäni ajatellen.
Pikkuhiljaa alkoi kavereita löytymään tuon tutun vanhan kaveripiirin ulkopuoleltakaan,ja vietin osan aikaani uusien ystävieni seurassakin aina silloin kuin heille sopi.
Muistan ikuisesti kun tälläinen vanha ystäväni kysyi minulta tulevan viikonlopun ohjelmaani,koska hänellä ei silloin sattunut olemaan mitään ihmeellistä itsellään,sanoin että olisihan se kiva tietysti mutta nyt ei käy,olen sopinut aivan muuta menoa..,huomasin että tämä sattui kaveriini syvälle.
Lohduttelin itseäni sillä että saapahan tuntea myös pientä osaa siitä mikä on ennen ollut minun osani.
Kaverisuhteet pysyivät jonkinlaisina tuohon vanhaan kaveriporukkaan,joskin tapaamisemme harvenivat mutta olivat sitäkin vastoin iloisempia,ja ennen kaikkea minulle ,koska ei ollut petettyjä odotuksia mielissä.
Ajan kuluessa tapaamisemme harvenivat entisestään,kuuluu normaaliin elämään,mutta muistan sitten kerran kesällä tavattessani vanhaa ystävääni hänen luonaan kutsuttuna,kun hänen miehensä kertoi minulle kuinka ystäväni on hermoillut ja odottanut hetkeä jolloin tulen,sain tätä kautta kuulla olevani erittäin odotettu vieras ja rakas ystävälleni,olin tietenkin hieman yllättynyt saamastani suosiosta koska olin edelleen ajatellut tapaamisemme olevan ystäväni puolelta sellainen teennäinen b-luokan kaverin tapaaminen.
Tämä siis opettaa ettei välejä kannata kokonaan katkaista,osat vaihtuvat ja ne vähemmän kiinnostavatkin ystävät saattavatkin olla vuosien päästä ainoita jäljelle olevia ystäviä joiden arvo nousee vuosi vuodelta, ja silloin kuluneet vuodet kultaavatkin nostalgisella tavalla kaiken yhdessä koetun nuoruuden.
MUTTA ,älä alistu pelinappulan rooliin,osoita että sinussa on särmää ja löydät kyllä parempaa tekemistä itsekkin ja tällä osoitat sen että seurasi ei ole alennuskamaa.- surullinen..
Nappisilmät71, tuo ensimmäinen kappale tekstistäsi on kuin suoraan minun elämästäni! Ja jatkuu vaan. Ne harvat messenger-keskustelutkin (puhelimessa kukaan ystävistäni ei viihdy 30 sekuntia kauempaa, koskaan. Viesteihin on turha liiemmin odottaa vastauksia) sujuvat aina ihan hyvin kunnes ehdotan ystäville tapaamista tai jotain. Keskustelu loppuu siihen, sitten tulee se kieltäytyminen, sitten kaverille tulee kiire lähteä äkkiä mesestä pois. Joskus todella, todella harvoin saamme sovittua tapaamisen, ja minäkin todella piristyn ja elän juurikin jo pelkästään siitä ilosta, että saa viettää aikaa hyvän ystävän kanssa, ja odotan aina sitä todella kovasti. Kunnes sitten tuleekin yhtäkkiä se kylmä ja tunteeton ilmoitus "ei nyt onnistukkaan.. pitää kattoa joku toinen kerta". Silloin koen aina jotain semmosia tunteita, etten oikein osaa kuvailla niitä.. jotain sellaista suunnattoman vihan ja raivon sekaista katkeraa pettymystä, jota seuraa todella alakuloinen mieli.
Voin olla varma tapaamisen toteutumisesta vain silloin kun kaveri tarvitsee jotain minulta. Silloin kaverikin on yllättäen varsin innokas järjestämään tapaamisen, kun on oma lehmä ojassa. Monesti kaverini on yrittänyt tarjota minulle jopa rahaa (!!) jostain palveluksesta jonka olen hänelle tehnyt. En ole koskaan ottanut rahaa, vaan olen tokaissut että lähetään vaikka joku kerta baariin tai vaikka ajelureissu helsinkiin (jonne on täältä noin 300km), tai jotain muuta ajanviettoa yhdessä. Mutta ei. Kyllähän sitä toki aina luvataan että "joo pitää katella" jne. mutta siihen se jääkin. Aina kaikki muu, ja todellakin tuntuu siis että IHAN MIKÄ TAHANSA muu menee minun edelleni. Koetan kysellä että mitenkäs se ja se juttu mistä ollaan puhuttu, niin vastaus on "pitää katella tässä nyt..". Kun kysyn että onko jotain muuta menoa ilmaantunut, niin vastaus on "ei nyt sillein.. pitää vähän nyt kattoa". VOI V***U! Eli suomen kielellä sanottuna mua pidetään siellä varasijalla, että jos sattuisikin tulemaan jotain parempaa tekemistä, niin voi sitten minut heivata taas kuuseen.
Asuin ennen kauempana, jolloin tilanne oli sama. Silloin kaverit sanoivat että kun asun niin kaukana (50km päässä) niin ei oikein aina onnistu kylässä käynnit. Sitten olin muuttamassa tähän nykyiseen asuntoon ja kaverit olivat (ainakin olevinaan) innoissaan että nyt voidaan tulla usemminkin käymään ja voidaan lähteä baariin eikä tarvii taksia jne. Noh, olen asunut tässä nyt muutaman kuukauden.. mikä on tulos? Ei MITÄÄN muutosta! Ei edelleenkään ole kavereilla kiinnostusta tulla käymään, eikä muutoinkaan olla juurikaan tekemisissä. Tämän syksyn aikana tilanne on jo mennyt siihen pisteeseen, että tunnen pikkuhiljaa vieraantuvani kavereista. En ole ollenkaan perillä mitä heille kuuluu jne. Silti, meillä on aina todella mukavaa ja hauskaa yhdessä, silloin harvoin kun nähdään, enkä missään nimessä haluaisi pistää välejä poikki. Melkoisen hankala yhtälö.
joka muistetaan viimeisenä.
Minut ylkeensä muistetaan silloin, kun tarvitaan ilmaista tai pienikorvauksellista työapua.
Sanoin muutamalle, etten ehdi ja sen jälkeen heistä ei ole kuulunut mitään.
Toinen vaihtoi siitä ilosta myös puhelinnumeronsa.- ystävyys hyytyy
Parhaat ystäväsi löytyvät, kun sinulla on vastoinkäymisiä. Silloin todelliset ystävät alkavat jopa pitää entistä enemmän yhteyttä. Ystävyyden pitäsi olla molemminpuolista. Olen etääntynyt parista ystävästä, mm kummityttöni äidistä. Viimeeksi tapasin 1,5 v sitten. Siksipä en aio lapselle ostella enää lahjoja ja muistaa. Olin tavallaan ylimääräinen kummi ( en kuulu kirkkoon. ) Lasta en jää kaipaamaan, valitti aina lahjoistani, vaikka olisivat olleet äitinsä ehdottamia lahjaideoita.
- tohvelisankari
Joo, tuttua on. Laitoin sellaiset kaverit syrjemmälle ja panostin todellisiin ystäviin, sekä etsin uusia ystäviä.
Ei harmita yhtään muu, kuin se, että en tehnyt sitä aiemmin, vaan hukkasin aikaani moisiin...
Nyt todellisia, oikeita ystäviä, harvoja, mutta sitäkin parempia! - A.Setä
Kirjoituksesi oli ihan kuin minun elämästäni. Mukava (tai no "mukava ja mukava"..) huomata etten ainakaan ole ainoa joka on tälläisessa tilanteessa. Minuunkin kaverit ottaa yhteyttä sitten kun tarvitsevat jotain, vaikkapa jotain lainaksi, neuvoa/apua jossain asioissa jne. Muulloin on turha odottaa yhteydenottoja kavereiden suunnalta. Menee helposti viikkokausia ettei kukaan kaveri ota minkäänlaista yhteyttä. Olen jopa miksannut kavereiden bändin keikkoja ilman korvausta, kerran eivät vaivautuneet edes ilmoittamaan keikkapaikkaan että oma miksaajakin on mukana, ilmoittivat vaan bändissä soittavat tyypit. Seurauksena bändi sai ilmaiset ruoat keikkapaikalle, kun minä jouduin lähtemään muualle syömään. Kaiken lisäksi joka keikalle olen lainannut heille joitain omia soittokamojani, ilman korvausta. Lisäksi olen koneella käsitellyt heidän omia biisejään pitkälti toistakymmentä kappaletta ja viettänyt PALJON tunteja koneella niiden kimpussa. Kuten sinäkin "surullinen.." sanoit, minäkään en kaipaa muuta "korvausta" tai vastapalvelusta kuin sen, että kaverit välillä viettäisivät aikaa kanssani. Kuten sanoit, niinkun oikeat ystävät yleensä tekevät! Se riittäisi minulle. Mutta kun tuntuu olevan sitten niin helvetin vaikeata, nykyään jopa mahdotonta, järjestää kavereiden kanssa mitään menoa mihinkään. Mahdollista syytä kysellessä tulee ensin mietintätauko ja sitten tulee kaikenmoista selitystä. Kysyessäni että milloinka sitten kävisi, tulee vastaukseksi just se "pitää tässä nyt katella". Ei tarvitse olla kovin älykäs ymmärtääkseen mistä on kysymys.
Jos seura ei kiinnosta, niin miksei voi sanoa sitä suoraan!? Pelkäävätkö he että suutun ja pistän välit poikki? Mitä väliä sillä sitten enää on jos seura ei kerta kiinnosta? Vai haluavatko he vain minulta niitä palveluksia ja apua sillon kun tarvitsevat, ja muulloin minut voi unohtaa? Jälleen, ei tarvitse olla kovin älykäs ymmärtääkseen, että tuollainen sattuu. Ja paljon.- ty5ryfggs
Tuntuu äärettömän pahalta kuulla ystävältä suoraan sanottuna, että: "en halua olla ystäväsi". On paljon armollisempaa olla olematta missään yhteydessä kuin täräyttää suorat sanat suoraan ystävälle päin naamaa. En usko että kukaan oikeasti haluaisi kuulla niitä sanoja suoraan sanottuna.
En voi ymmärtää, että pitää toiselle ihmiselle tuottaa pahaa mieltä ja pahimmillaan ajaa toinen sellaiseen henkiseen ahdinkoon, että tekee itsemurhan. Eikö kaikilla ihmisillä olisi mukavampi olla, jos voi pitää kaikkia ihmisiä ystävinä sen sijaan, että ei voida sietää toisen olemassaoloa ja halutaan hankiutua eroon ystävästä, karkoittaa toinen pois.
Eivätkö nämä omahyväiset ihmiset ymmärrä, miten vahingollista on jättää ihminen yksin ilman ystävää ?!
- ayerwaara
Itselläni on tällainen kaveri, joka usein soittelee mulle ja pyytää päästä kahville tai ajelemaan jne. Hänellä ei ole montaa kaveria, mutta onneksi hän sentään seurustelee. En haluaisi olla hänelle ilkeä, mutta en vain usein jaksa tätä ihmistä, hän on todella tylsä koska hän puhuu aina omista asioistaan; miten työpäivä meni, miten on autoa tuunattu jne jne. Itse työskentelen kuljetusalalla, enkä raskaan työpäivän jälkeen vaan jaksaisi aina keitellä kahvia, enkä mennä ajelemaan, koska ajella saan työssäni aivan tarpeeksi. Olen tuntenut tämän kaverin jo ihan pienestä asti, joten sen takia pyrin häneen olemaan silti yhteyksissä. Mutta onneksi edes pari kertaa vuodessa käyn tämän kaverin mökillä tai jollain viikonloppureissulla, silloin hän on aivan eri ihminen, en tiedä auttaako se maisemanvaihdos, etenkin mökkireissulla käymme kalassa ja juomme olutta ja puhumme kaikesta maan ja taivaan välillä ja aina tälläisen reissun jälkeen jaksaa häntä taas.
Eli en pidä häntä minään varakaverina, mutta nykytilanteessani hänelle ei tahdo löytyä aikaa, mutta hän on tärkeä kaveri jokatapauksessa, enkä todellakaan haluaisi häntä menettää, sillä kaveripiirini on kuitenkin aika suppea.
En tiiä sitten, mutta luulen, että osalla teidän kirjoittajien kavereista on kanssa sama tilanne, että aikaa ei riitä sinulle, vaikka ystäviä olettekin.- yksin oon
Olen reilu parikymppinen armeijan ja koulut käynyt normaali nuorimies. yhden yhtä kaveria ei ole kouluista eikä intistä jäänyt vaikka sillon niitä riitti jonkin verran kuitenkin. tosin olin vain sellanen joukossa mukana oleva mutta usein omasta alotteesta lähdin mukaan, harvemmin kukaan kutsui. kerrankin kaverit vaan hävis jonnekkin kun kävin ryyppyreissun aikana kusella, soittelin perään ja kukaan ei vastannu. seuraavana päivänä kuulin että olivat ottanu bussin kaupungille.. en mielestäni ole ikinä ollut kenellekkään kaverilleni ilkeä ja olen jopa ottanut turpaani puolustaessani heitä vaikka omaa tyhmyyttään ovat pulaan joutuneet, onko tullut kiitosta? no ei yhden yhtä kiitoksen sanaa... :( nykytilanteessani minulla on vain pari kaveria joiden kanssa käyn kahvilla istumassa mutta siihen se sit oikeestaan jääkin.. poistin tässä kirjotuksen aikana muutes useemmankin nimen kännykästä. vitut jaksa enää soitella kenellekkään kun ei ketään kuitenkaan tunnu kiinnostavan mut jutut tai mitään mun kanssa tehdä. olen huomannut että eläimet on oikeestaan ainoita joihin voi luottaa ilman varausta.. surullista mutta tuskin tulen enää kavereita etsimään ihmisistä ollenkaan :´(
- kuinilmaa
yksin oon kirjoitti:
Olen reilu parikymppinen armeijan ja koulut käynyt normaali nuorimies. yhden yhtä kaveria ei ole kouluista eikä intistä jäänyt vaikka sillon niitä riitti jonkin verran kuitenkin. tosin olin vain sellanen joukossa mukana oleva mutta usein omasta alotteesta lähdin mukaan, harvemmin kukaan kutsui. kerrankin kaverit vaan hävis jonnekkin kun kävin ryyppyreissun aikana kusella, soittelin perään ja kukaan ei vastannu. seuraavana päivänä kuulin että olivat ottanu bussin kaupungille.. en mielestäni ole ikinä ollut kenellekkään kaverilleni ilkeä ja olen jopa ottanut turpaani puolustaessani heitä vaikka omaa tyhmyyttään ovat pulaan joutuneet, onko tullut kiitosta? no ei yhden yhtä kiitoksen sanaa... :( nykytilanteessani minulla on vain pari kaveria joiden kanssa käyn kahvilla istumassa mutta siihen se sit oikeestaan jääkin.. poistin tässä kirjotuksen aikana muutes useemmankin nimen kännykästä. vitut jaksa enää soitella kenellekkään kun ei ketään kuitenkaan tunnu kiinnostavan mut jutut tai mitään mun kanssa tehdä. olen huomannut että eläimet on oikeestaan ainoita joihin voi luottaa ilman varausta.. surullista mutta tuskin tulen enää kavereita etsimään ihmisistä ollenkaan :´(
Täällä myös naisihminen itäisestä Suomesta, joka kovasti toivoisi tosiystävyyttä elämäänsä sitä kuitenkaan löytämättä. Minulla on ollut muutama hyvä ystävä tällä paikkakunnalla, mutta molemmat ovat haihtuneet kun eivät ole enää "tarvineet" minua. olen itse ehkä liiankin kiltti ja pyrin miellyttämään.. en kaiketi kuitenkaan tarpeeksi. Eräskin "ystävä" lähes rukoili, etten muuttaisi pois paikkakunnalta kun harkitsin asiaa. Hän oli yksi syy, että päätin jäädä. Puolen vuoden päästä hän muutti itse muualle sanaa sanomatta. Isoja oli puheet ennen katoamistemppua.. "mikään ei tule meidän väliin... blaablaa" jne.
En enää uskalla edes toivoa syvempää ystävyyttä. Ei minulle kukaan koskaan soittaisi, saati että pyytäisi johonkin. En ilmeisestikään ole hyvää sosiaalista valuuttaa... minusta ei hyödytä. Ihmiset haluavat saada ihmissuhteistaan jotakin erityistä.. jäädä vaihtokaupassa plussan puolelle. Monesti mietin, että mitäköhän ihmiset tekevät oikein ystävystyessään ja kehittäessään elämänpituisia ystävyyssuhteita. Sinkkuelämää -sarjan kuvaamasta ystävyyden laadusta voi vain uneksia. Luottamus, asioiden jakaminen ja toisen tunteissa eläminen... - puolinainen26
kuinilmaa kirjoitti:
Täällä myös naisihminen itäisestä Suomesta, joka kovasti toivoisi tosiystävyyttä elämäänsä sitä kuitenkaan löytämättä. Minulla on ollut muutama hyvä ystävä tällä paikkakunnalla, mutta molemmat ovat haihtuneet kun eivät ole enää "tarvineet" minua. olen itse ehkä liiankin kiltti ja pyrin miellyttämään.. en kaiketi kuitenkaan tarpeeksi. Eräskin "ystävä" lähes rukoili, etten muuttaisi pois paikkakunnalta kun harkitsin asiaa. Hän oli yksi syy, että päätin jäädä. Puolen vuoden päästä hän muutti itse muualle sanaa sanomatta. Isoja oli puheet ennen katoamistemppua.. "mikään ei tule meidän väliin... blaablaa" jne.
En enää uskalla edes toivoa syvempää ystävyyttä. Ei minulle kukaan koskaan soittaisi, saati että pyytäisi johonkin. En ilmeisestikään ole hyvää sosiaalista valuuttaa... minusta ei hyödytä. Ihmiset haluavat saada ihmissuhteistaan jotakin erityistä.. jäädä vaihtokaupassa plussan puolelle. Monesti mietin, että mitäköhän ihmiset tekevät oikein ystävystyessään ja kehittäessään elämänpituisia ystävyyssuhteita. Sinkkuelämää -sarjan kuvaamasta ystävyyden laadusta voi vain uneksia. Luottamus, asioiden jakaminen ja toisen tunteissa eläminen...Mulla on itselläni taustalla mm. alkoperhe ja koulukiusaamista. Olin kuitenkin tunnollinen, kiltti ja menestyin koulussa, ja mulla oli muutama kaveri. Joita luulin ystävikseni. Ne hylkäsivät mut teini-iässä. Menivät toiseen lukioon ja yhteydenpito loppui siihen. En ollutkaan enää toivottavaa seuraa. Isi kun ei ollut rikas eikä koulutettu, vaan juoppo, ei ollut varaa ostaa merkkivaatteita enkä tuntenut cooleja ihmisiä. Lukiossa totuin olemaan yksin, itsetunto oli niin riekaleina etten uskonut kenenkään haluavan olla kaverini. Vanhempana olen solminut muutamia kaveruussuhteita jotka ovat edelleen olemassa, näemme harvoin, paras ystäväni on mieheni. Pakko sanoa että luottamukseni muihin ihmisiin on kärsinyt loppuelämäkseni. Viihdyn sosiaalisessa työssäni mutta ystävystyminen ja luottaminen ovat erittäin hankalaa. Vaikeudet on jalostaneet musta puolinaisen, mutta näillä mennään mitä on. Nyt vuosien päästä nämä henkilöt halusivat facebook-kavereikseni, on se hienoa kun 10v päästä kelpaa koristamaan kaverilistaa vaikka pihahdustakaan ei ole sinä aikana kuulunut :D
- Anonyymi
Minulla on sama juttu, olen 11-vuotias... On surullista olla ei välitetty. Vaikka kuolisin, ei heitä varmaan paljoa hetkauttaisi. (En toki tee mitään hemmetin itsemurhia, ei tule kuuloonkaan! On minulla muutakin _hyvää_ elämää kuin kaverit!) On minulla esimerkiksi harrastukseni, lemmikkimme ja ihana perheeni.<3 Pääasia on kyllä mielestäni se, että itse yrittää olla kiva ja jos ei kelpaa mikään niin homma on selvä. Heitä ei kiinnosta, joten etsin uusia ystäviä.
- Anonyymi
Eivät kaikki ihmiset tykkää käydä baareissa.
- Anonyymi
>> pelinappula ja "vara-kaveri" <<
Auts, auts - ja näitähän muuten riittää sitten hamaan loppuun saakka elämässä. Tätä samaa tuskailua on vanhemmillakin ihmisillä. Missä iässä vain voi päätyä seuraan, jolle sitten onkin vain joku hätävara.
Apunahan ei ole muu kuin se, että alkaa itse valikoimaan seuraansa ja arvostamaan itseään.
Yleensähän sitä hakeudutaan samantyyppisten ihmisten seuraan, jollaisiin on aina ennenkin haksahtanut. Mutta jos niin tekee, niin sitten saakin aina sitä samaa kohtelua kuin ennenkin.
Tarvitset siis uutta näkökulmaa siihen, mitä sinä itse tarvitset ystävyyssuhteessa. Ja sitten alat karsia pois niitä, jotka eivät täytä sinun ystävyyden tarpeitasi ja alat hakeutua uudenlaisten ihmisten seuraan, jotka vastaavat tarpeisiisi.
Tai sitten voit niiden vanhojen, huonojen ystäviesi ohessa hakea uusia ja parempia, jos pelkäät yksinjäämistä, eli pitää ne vanhat, kunnes löydät uudet. Kun löydät uusia ystäviä, se voi herättää ne vanhatkin tajuamaan, millaista seuraa olit.
>> Olen yhden kerran maininnut tästä yhdelle ystävälleni ja hän tottakai loukkaantui pahasti ja kysyi että enkö tahdo enää olla hänen ystävänsä! <<
Tämä kyllä minun mielestäni kertoo siitä, että ainakin hän haluaa olla ystäväsi.
Ketjusta on poistettu 1 sääntöjenvastaista viestiä.
Luetuimmat keskustelut
Metsäkoneen kuljettaja huuteli tutkijalle
"voisit kyllä ottaa rintaliivit pois ennen kuin tulet minulle juttelemaan, hän sanoo." https://yle.fi/a/74-20106446 On70410100Suomi on täysin sekaisin
Jo ties monettako päivää hirveä itku ja poru jostain helvetin nilviäisistä. https://www.is.fi/taloussanomat/art-20000104154422Kaikki ei vieläkään usko luontokatoon.
Suomussalmen Hukkajoella foliohattu metsäkoneen kuljettaja tuhosi tuhansia harvinaisia jokihelmisimpukoita eli raakkuja913036Sano vain suoraan, että nyt riittää
ettei kiinnosta. Sano, että lopeta! En ihmettelisi, jos olet saanut tarpeeksesi ja toivot minun ymmärtävän lopettaa. Eh432865Ohhoh! Ex-pääministeri Sanna Marinin Joni-rakas paljasti ilouutisen: "Tässä kuussa..."
Sanna Marin on ollut naimisissa Markus Räikkösen kanssa. Nyt hänen seurassaan on usein julkkishiusmuotoilija Joni Willb552674Mari Rantanen asettaa sairaan lapsen edun oman uransa edelle - (tekikö Marin samaa)
Noin toimii kunnon vastuuntuntoinen äiti, mutta siitäkin nämä mt-ongelmaiset vasemmistolaiset häntä täällä haukkuvat. "2302668- 1531855
Luokatonta toimintaa
Tyrmistyttävää toimintaa Stora Enson korjuu yrittäjältä Hukkajoella. Täyttä piittaamattomuutta laeista ja luontoarvoista731722Ensimmäisestä kohtaamisesta saakka
minulla on ollut hämmentynyt olo. Miten voit tuntua siltä, että olisin tuntenut sinut aina? Sinun kanssasi on yhtä aikaa141630Maailmankuulu homopingviini on kuollut
Minä niin toivoin että pariskunta olisi saatu kunniavieraiksi ensi kesän Prideen. 💔 "Maailmankuulu homopingviini on k61433