Saatoin 18-vuotiaani kissani viimeiselle matkalle noin viikko sitten. Vaikka kisu oli sairas, luopuminen otti kovasti voimille. Outoa kun kotona on nyt hiljaista, sohvan nurkka on tyhjä. Välillä saatan kuulla kissan askeleiden ääniä, tai kuvittelen näkeväni siitä vilauksen. Ajatus, ettei koskaan enää näe rakasta ystävää, ahdistaa. Itse en ole pystynyt sen jälkeen kunnolla syömään, ruoka ei maistu. Välillä tuntuu että elän sumussa. Olo on surullinen ja ikävä on kova. Itkemättä en pysty puhumaan koko aiheesta. Olen joutunut olemaan pois töistä.
Kysyisinkin kissansa menettäneiden kokemuksia selvitymisestä. Miten pitkään kestää, ennen kuin suru hellittää? Miten pääsitte asian yli?
Kissan kuolema
19
2898
Vastaukset
- menettänyt kaksi
rakasta kissaani. 7 vuotta sitten kuoli ensimmäinen kisuni, en tiedä onko kulunut päivääkään niin etten olisi ajatellut pikkuistani ja ikävöinyt. Toinen kisuni kuoli melkein kaksi vuotta sitten, ikävä on edelleen ja monena iltana itken vieläkin sängyssä ennen nukkumaan menoa kaivaten Prinssiäni. Kissat ovat minulle elämänkumppaneita joiden kanssa jaan ilot ja surut, minulla on nyt nyt kolme kissaa ja en mitenkään voisi kuvitella unohtavani pois nukkuneita pikkuisiani. illalla on ihana nukahtaa kun tuntee kissan/kissojen nukkuvan vieressä ja aamulla ihana herätä uuteen päivään kun kisut iloisena toivottavat hyvää huomenta.
Itsekin jouduin olemaan koulusta/töistä pois kun kissani jouduttiin nukuttamaan, minusta se on ihan normaalia kun menettää tärkeän henkilön, ja niitä kissani minulle todellakin ovat. Kyllä sumu alkaa pikkuhiljaa hälvetä ja elämässä näkee valonpilkahduksia. Itse en ensimmäisinä päivinä halunnut nähdä/tavata ihmisiä joten kävin pitkillä kävely/juoksulenkeillä. Siinä sai purkaa pahaa oloa, enkä kyyhöttänyt ihan kokoaikaa kotona.
Jaksamisia. - emon sijainen
Minä pääsin oikeasti asian yli vasta kun otin uuden kissanpennun. Sitä ennen vanha kissani "kummitteli" minulle joka paikassa ja kaikki sen lempipaikat muistuttivat menetetystä ystävästä. Se oli oikeasti hirveän rankkaa. Kun uusi pikkuinen tuli talouteen, ei jäänyt enää aikaa suremiseen, koska oli ihan uusi tuttavuus hoidettavana ja opetettavana. Nyt on kulunut nelisen kuukautta, ja olen jo jotenkin sopeutunut. Aina kun muistelen vanhaa kissaani tai näen vanhoja valokuvia, suru nousee takaisin mieleen, eikä se varmaan koskaan mene kokonaan pois, mutta on osattava myös elää nykyhetkeä ja suunnata tulevaisuuteen. Muuten ei jaksa.
- peppiiita
Menetin 16v kissamme vuosi sitten, vieläkin on ikävä, mutta elämä jatkuu ja meillä asuu nyt kaksi hienoa tyttökissaa. Toinen tuli niinkin nopeasti kuin muorin hautajaisia seuranneena päivänä.
Koti huusi hiljaisuuttaan ja olin näkevinäni, kuulevinani ja tuntevinani muorin lähelläni. Onneksi kissahoitolassa oli hylätty pitkäkarvaturjake, joka kaipasi hoitoa ja huolenpitoa ja ikävä on vähitellen hälventynyt mukaviksi muistoiksi muorin taipaleelta. - VienoHieno
Eilen minä saatoin myös 18v vanhan neidin viimeiselle matkalle.Hän oli niin sairas ja monista hoitoyrityksistä huolimatta kunto romahti niin paljon että tilanteen jatkuminen olisi mennyt jo eläinrääkkäyksen puolelle.Päätös oli vaikea ja vielä vaikeampaa oli lähteä viimeisen kerran ulos koti-ovesta palaamatta rakkaan kanssa takaisin kotiin.Itkusta ei meinaa tulla loppua,eilisen reissun mielikuvat kummittelee mielessä välähdyksittäin ja ikävä on kova.
Ei hän ollut ensimmäinen kissa jonka saatoin matkaan mutta jokainen näistä kissoista on ollut niin kovin rakas,jokainen omalla persoonallisuudellaan valloittanut sydämen ja antanut sisältöä elämään.Suruun auttaa aika,ja erityisesti täytyy ANTAA LUPA itselleen surra vaikka joku ei sitä surua ymmärräkkään,menipä siihen miten pitkä aika tahansa.Eläintä rakastanut ja sen kanssa elänyt ihminen tietää ja tuntee sen tyhjän aukon kaikkine puuttuvine äänineen, vakiintuneine tapoineen.Siitä on vaikea luopua ja tottua pois.Niinpä siihen ei auta muu kuin aika.
Minulla on aikomuksena pikkuhiljaa lopetella tämä kissafarmarin aikakausi ja jäljellä on 10v kollikissa.Olen huolissani hänen yksinjäämisestä.Onko kenelläkään mitään vinkkiä miten helpottaisi herran ikävää?Pakosti täytyy jättää yksin kotiin työpäivän (8h)verran.- alkupontura
Vanha sääntö on, että kissan paras kaveri on toinen kissa. Meillä oli 16 vuoden ajan sisarukset, jotka pitivät toisilleen seuraa, vaikka eivät aina niin kovin läheisiltä vaikuttaneetkaan. Kun näistä poika sitten jouduttiin viemään viimeiselle reissulle, tytölle tuli kauhea ikävä joka ei oikein koskaan tainnut helpottaa. Etsiskeli ja huuteli veljeään ja muuttui hurjan hellyydenkipeäksi. Valitettavasti aloimme etsiä sille kaveria liian myöhään, ja niin meillä on nyt tällä hetkellä vain yksi pentu ilman vanhemman tassun ohjausta. Olemme kyllä tulleet siihen tulokseen, että kun kissan kanssa oppinut elämään, niin ei oikein koskaan voi olla enää ilman. Sitä ammottavaa tyhjyyttä talossa ja sydämessä on kovin vaikea jaksaa.
- Anonyymi
Tämä kissaherra odottaa että lähdet töihin niin saa nukkua ja huilata rauhassa..niin minun kollikissani teki..hän ei vilkassutkaan minuun kun sanoin heipat
- ei hellitä
Itse menetin kymmenen vuotta sitten yhden kissoistani, se jäi auton alle ollessaan vielä pentu =/. Oli vielä kaikkein lisäksi kissoistani rakkain. Suru ei ole vieläkään hellittänyt ja lähes päivittäin syyllistän itseäni kisun kuolemasta.
- inmemorian mosse
mulla ainakaan lopu ikinä!!!vuosi sitten jouduin lopettamaan 17vuotiaan rakkaan kollin ja edelleen suren ja ikävöin mossea tosi paljon!!!en myös nukkunut alkuun kunnolla kun suru oli niin mahdoton!!! vaikka minulle jäi kaksi ihanaa kisu mutta otin uuden kissan( joka oli hylätty ja jätetty ulos)ja kun sain paijata uutta kisua se vähän helpotti mutta en ikinä unohda maailman ihaninta mosse kollia!!!!vieläkin itken kun rupean kertomaan rakkaasta lemmikistäni ja muutkin kissat jotka ovat kuolleet muistan heitä lämmöllä aina!!!!
- .....
Viikko sitten maanantaina jouduin viemään rakkaan poikasomalimme 16 vuoden ikäisenä viimeiselle matkalleen. Päätös oli tehty edellisenä perjantaina ja sen jälkeen ajattelin joka hetki, että tämä on nyt viimeinen kerta, kun Max venyttelee ja tarjoaa masuaan rapsutettavaksi. Tai että tämä on viimeinen kerta, kun kuulen sen koputtelevan ikkunalaitaa sisälle päästäkseen jne. Ja viimeisenä iltana sitä, että Maxilla on nyt viimeinen yö edessään. Ja miten onnelliselta se kuitenkin näytti. Oli hirveää ajatella, että Max ei tiedä tästä mitään, ja että minä, johon se on aina voinut luottaa tekisin jotain niin hirveää.
Viimeisenä aamuna annoin Maxin vielä syödä ja tarjosin herkkunappeja ja kinkkuakin. Tuli aika lähteä. Viimeinen kerta kun Max astui ovestamme ulos. Viimeinen automatka. Viimeiset ulkona kävelyt. Ja sitten viimeiset maukumiset, viimeiset katseet, viimeinen henkäys. Jo pelkkä asiasta kirjoittaminen saa minut itkemään valtoimesti..
Halusin ehdottomasti olla Maxin luona viimeiseen asti. Rapsutin ja puhelin sille ja katsoin silmiin ja kerroin että kaikki menee nyt hyvin. Mielestäni ei varmasti koskaan unohdu ne viimeiset hetket rakkaan poikamme kanssa. Antaisin mitä vain, jos voisin pyyhkiä mielestäni näyn, joka jäi Maxista viimeiseksi. Kukaan ei haluaisi luopua kissastaan, eikä varmasti kukaan halua nähdä sitä kuolleena. Mutta olin sen Maxille velkaa.
Uurnan saamme parin viikon päästä. Hautajaiset voidaan kuitenkin järjestää vasta roudan sulettua maasta. Suru ei kuitenkaan katoa varmasti koskaan kokonaan. Max oli perheemme ainut lemmikki.
Rakastan sinua Max. Aina. Olet aina mukanani. - Munkeroinen
..... kirjoitti:
Viikko sitten maanantaina jouduin viemään rakkaan poikasomalimme 16 vuoden ikäisenä viimeiselle matkalleen. Päätös oli tehty edellisenä perjantaina ja sen jälkeen ajattelin joka hetki, että tämä on nyt viimeinen kerta, kun Max venyttelee ja tarjoaa masuaan rapsutettavaksi. Tai että tämä on viimeinen kerta, kun kuulen sen koputtelevan ikkunalaitaa sisälle päästäkseen jne. Ja viimeisenä iltana sitä, että Maxilla on nyt viimeinen yö edessään. Ja miten onnelliselta se kuitenkin näytti. Oli hirveää ajatella, että Max ei tiedä tästä mitään, ja että minä, johon se on aina voinut luottaa tekisin jotain niin hirveää.
Viimeisenä aamuna annoin Maxin vielä syödä ja tarjosin herkkunappeja ja kinkkuakin. Tuli aika lähteä. Viimeinen kerta kun Max astui ovestamme ulos. Viimeinen automatka. Viimeiset ulkona kävelyt. Ja sitten viimeiset maukumiset, viimeiset katseet, viimeinen henkäys. Jo pelkkä asiasta kirjoittaminen saa minut itkemään valtoimesti..
Halusin ehdottomasti olla Maxin luona viimeiseen asti. Rapsutin ja puhelin sille ja katsoin silmiin ja kerroin että kaikki menee nyt hyvin. Mielestäni ei varmasti koskaan unohdu ne viimeiset hetket rakkaan poikamme kanssa. Antaisin mitä vain, jos voisin pyyhkiä mielestäni näyn, joka jäi Maxista viimeiseksi. Kukaan ei haluaisi luopua kissastaan, eikä varmasti kukaan halua nähdä sitä kuolleena. Mutta olin sen Maxille velkaa.
Uurnan saamme parin viikon päästä. Hautajaiset voidaan kuitenkin järjestää vasta roudan sulettua maasta. Suru ei kuitenkaan katoa varmasti koskaan kokonaan. Max oli perheemme ainut lemmikki.
Rakastan sinua Max. Aina. Olet aina mukanani.Mitä vikaa kissalla, kun veit sen lopetettavaksi?
- .....
Munkeroinen kirjoitti:
Mitä vikaa kissalla, kun veit sen lopetettavaksi?
Maxilla olivat sisuskalut pettäneet siten, että ruoka tuli samantien läpi ja oli kuralla koko ajan. Lääkärin mukaan mitään ei olisi ollut tehtävissä tai kannattanut tehdä 16-vuotiaan kissalle. Eivät lääkkeet ja muut kuurit auttaneet.
Kuten aloittajalla, näen Maxista vilauksen kodissamme silloin tällöin. Kuulen sen olevan ikkunalaudalla tai ajattelen oven avautuessa Maxin jolkottavan sisään. Tarkistan monesti päivässä edelleen Maxin lempipaikan, enkä vieläkään ole ottanut ruokakuppia kuivauskaapista pois. On niin vaikeaa hyväksyä se, ettemme enää koskaan näe rakastamme. - ihan outoa
..... kirjoitti:
Viikko sitten maanantaina jouduin viemään rakkaan poikasomalimme 16 vuoden ikäisenä viimeiselle matkalleen. Päätös oli tehty edellisenä perjantaina ja sen jälkeen ajattelin joka hetki, että tämä on nyt viimeinen kerta, kun Max venyttelee ja tarjoaa masuaan rapsutettavaksi. Tai että tämä on viimeinen kerta, kun kuulen sen koputtelevan ikkunalaitaa sisälle päästäkseen jne. Ja viimeisenä iltana sitä, että Maxilla on nyt viimeinen yö edessään. Ja miten onnelliselta se kuitenkin näytti. Oli hirveää ajatella, että Max ei tiedä tästä mitään, ja että minä, johon se on aina voinut luottaa tekisin jotain niin hirveää.
Viimeisenä aamuna annoin Maxin vielä syödä ja tarjosin herkkunappeja ja kinkkuakin. Tuli aika lähteä. Viimeinen kerta kun Max astui ovestamme ulos. Viimeinen automatka. Viimeiset ulkona kävelyt. Ja sitten viimeiset maukumiset, viimeiset katseet, viimeinen henkäys. Jo pelkkä asiasta kirjoittaminen saa minut itkemään valtoimesti..
Halusin ehdottomasti olla Maxin luona viimeiseen asti. Rapsutin ja puhelin sille ja katsoin silmiin ja kerroin että kaikki menee nyt hyvin. Mielestäni ei varmasti koskaan unohdu ne viimeiset hetket rakkaan poikamme kanssa. Antaisin mitä vain, jos voisin pyyhkiä mielestäni näyn, joka jäi Maxista viimeiseksi. Kukaan ei haluaisi luopua kissastaan, eikä varmasti kukaan halua nähdä sitä kuolleena. Mutta olin sen Maxille velkaa.
Uurnan saamme parin viikon päästä. Hautajaiset voidaan kuitenkin järjestää vasta roudan sulettua maasta. Suru ei kuitenkaan katoa varmasti koskaan kokonaan. Max oli perheemme ainut lemmikki.
Rakastan sinua Max. Aina. Olet aina mukanani.tuo Tarina MAX 15.3.2010 09:44
ihmettelen samaa!!
Miksi ihmeessä piti viedä Max lopetettavaksi??????????????? - ihan outoa
..... kirjoitti:
Maxilla olivat sisuskalut pettäneet siten, että ruoka tuli samantien läpi ja oli kuralla koko ajan. Lääkärin mukaan mitään ei olisi ollut tehtävissä tai kannattanut tehdä 16-vuotiaan kissalle. Eivät lääkkeet ja muut kuurit auttaneet.
Kuten aloittajalla, näen Maxista vilauksen kodissamme silloin tällöin. Kuulen sen olevan ikkunalaudalla tai ajattelen oven avautuessa Maxin jolkottavan sisään. Tarkistan monesti päivässä edelleen Maxin lempipaikan, enkä vieläkään ole ottanut ruokakuppia kuivauskaapista pois. On niin vaikeaa hyväksyä se, ettemme enää koskaan näe rakastamme.ai sorry vastauksen annoitkin jo! en nähnyt!
- kyllä vaan!
..... kirjoitti:
Maxilla olivat sisuskalut pettäneet siten, että ruoka tuli samantien läpi ja oli kuralla koko ajan. Lääkärin mukaan mitään ei olisi ollut tehtävissä tai kannattanut tehdä 16-vuotiaan kissalle. Eivät lääkkeet ja muut kuurit auttaneet.
Kuten aloittajalla, näen Maxista vilauksen kodissamme silloin tällöin. Kuulen sen olevan ikkunalaudalla tai ajattelen oven avautuessa Maxin jolkottavan sisään. Tarkistan monesti päivässä edelleen Maxin lempipaikan, enkä vieläkään ole ottanut ruokakuppia kuivauskaapista pois. On niin vaikeaa hyväksyä se, ettemme enää koskaan näe rakastamme.kyllä vaan näemme takaisin!! sitten kun on meidän aika ,niin kaikki rakkaat edesmenneet lemmikit juoksee meitä iloisesti riemuiten vastaan!!
itse ainakin uskon näin!
- mika42
oli ihan pakko tulla purkamaan pahaa oloa vein just noin tunti sitten rakkaan jello kissani viimeiselle matkalle jello sai ärhäkkään suolistokasvaimem ja ewi ollut enää mitään tehtävissä monta kertaa lääkärissä ja hyvää hoitoa sai kiitos siitä käpälämäen eläin lääkärin ..mutta muutamaan päivään ei enää jello syönyt eikä juonut jiten oli jellon aika lähteä paremmille matsästys maille siihen syliin jello nukahti ikuiseen uneeen .....voin vaan ketoo että nyt on todella vaikee olo ....kyllä kotieläimen menetys on niiin vaikeeta ...mutta niihan se vaan on että jellolla on nyt parempi olo .....14v saatiin sen hurmaavan kissan kanssa elää ja ihmetellä sen seurallisuutta ,,,,, koittakaa kestää jotka olette kissan menettäneet,
terv mika 50- aivan kamalaa
Meidän 15v. kissa piti nukuttaa eilen aamupäivällä ja tuntuu etten saa koottua itseäni, jouduin olemaan eilisen töissä kun mieheni vei kissan eläinlääkärille. Onneksi en ole asiakaspalvelutyössä mutta suurin osa työkavereista ei ole"eläinihmisiä"joten ymmärrystä ja myötätuntoa ei välttämättä tule minun surutyötä kohtaan. Itkeskelin jo eilispäivän töissä ja kotiin tultua olen pimahdellut tuon tuostakin parkumaan. Miehelleni ,vaikka aika karski luonteinen onkin, on tämä kissan kuolema ollut myös liikuttava asia, me itkettiin yhdessä jo edellisenä iltana kun päätös oli tehty, kissa sairasteli ja vaikka kuinka olisi ajatellut tunteella niin järki voitti .Silti pohdin yön valveilla josko sittenkin olisi pitäisi tehdä toisin.Luin tätä ketjua ja osa olikin ottanut uuden kissan menettämänsä tilalle, en pysty koskaan ottamaan uutta kissaa, olen pakannut kaikki kissan ruuat,ruokailuastiat,lelut,kuljetuskopan ja hiekka-astiat ja vien ne kissojen uudelleen sijoitus paikkaan, ei siis varsinainen löytöeläintarha vaan paikka jonne löytö-/pitovaikeuksissa olevat kissat toimitetaan,ts. näitä eläimiä ei lopeteta tietyn ajan kuluessa vaan pyritään etsimään uusi koti kaikille. Siellä voisi olla jollekkin hyväsydämiselle hyvä aloituspakkaus nämä meidän jättämät tavarat. Huominen työpäivä hirvittää että jos joku kysyy jotain kissasta niin alan itkemään aivan varmasti. Tuossa jossain kirjoituksessa kerrottiin kissan tassustelusta asunnossa kuoleman jälkeen, niin kävi minullekin viime yönä,nukuin tosi huonosti ,torkahtelin ja olin pari tuntia yhtäsoittoa aivan valveilla ja välillä kuului kun kissa tassutteli asunnossa(tämä meidän kissa oli ainoa kissa, muita ei ole), näkökokemuksia ei ole ollut. Nyt päivällä silmä hakeutuu ensimmäisenä ruokapaikalle, jota ei varsinaisesti enää ole, että pitääkö laittaa ruokaa tarjolle ja sohvalta kissaa samalla silmä hakee. Saunottiin yhdessä, oli oikea sylikissa,meillä oli yhteisiä rutiineja niin paljon.Viimeisenä iltana ei kissa tullutkaan saunan jälkeen syliin kuten aina vaan jäi lattialle viereen istumaan ja aivan kuin olisi sanonut että tähän sinun tulee tottua.Meni sen jälkeen lauteille jälkilämpöön ja kun kävin katsomassa häntä niin aivan selvästi hän hymyili minulle sieltä ja oli maailman onnellisimman näköinen kissa . Seuraavana aamuna yritin nieleskellä aamupalaa ja taas tavoistaan poiketen kissa halusikin tulla syliin aamupalan ajaksi, ei hievahtanutkaan kun kurottelin jotain pöydältä, jotenkin tuli tunne että hän sanoi että heippa. Töihin lähtiessä sanoin hänelle rakastavani häntä paljon ja enkä ikinä unohda häntä ja että hän on mamin rakas. Nytkin tulee kyyneleet.Vähän lohduttaa kun luin tämän ketjun ja huomasin että on toisiakin joille lemmikistä luopuminen ei ole ollut helppoa, eikä vähätellä että sehän oli vain kissa.
- Nina Maria
aivan kamalaa kirjoitti:
Meidän 15v. kissa piti nukuttaa eilen aamupäivällä ja tuntuu etten saa koottua itseäni, jouduin olemaan eilisen töissä kun mieheni vei kissan eläinlääkärille. Onneksi en ole asiakaspalvelutyössä mutta suurin osa työkavereista ei ole"eläinihmisiä"joten ymmärrystä ja myötätuntoa ei välttämättä tule minun surutyötä kohtaan. Itkeskelin jo eilispäivän töissä ja kotiin tultua olen pimahdellut tuon tuostakin parkumaan. Miehelleni ,vaikka aika karski luonteinen onkin, on tämä kissan kuolema ollut myös liikuttava asia, me itkettiin yhdessä jo edellisenä iltana kun päätös oli tehty, kissa sairasteli ja vaikka kuinka olisi ajatellut tunteella niin järki voitti .Silti pohdin yön valveilla josko sittenkin olisi pitäisi tehdä toisin.Luin tätä ketjua ja osa olikin ottanut uuden kissan menettämänsä tilalle, en pysty koskaan ottamaan uutta kissaa, olen pakannut kaikki kissan ruuat,ruokailuastiat,lelut,kuljetuskopan ja hiekka-astiat ja vien ne kissojen uudelleen sijoitus paikkaan, ei siis varsinainen löytöeläintarha vaan paikka jonne löytö-/pitovaikeuksissa olevat kissat toimitetaan,ts. näitä eläimiä ei lopeteta tietyn ajan kuluessa vaan pyritään etsimään uusi koti kaikille. Siellä voisi olla jollekkin hyväsydämiselle hyvä aloituspakkaus nämä meidän jättämät tavarat. Huominen työpäivä hirvittää että jos joku kysyy jotain kissasta niin alan itkemään aivan varmasti. Tuossa jossain kirjoituksessa kerrottiin kissan tassustelusta asunnossa kuoleman jälkeen, niin kävi minullekin viime yönä,nukuin tosi huonosti ,torkahtelin ja olin pari tuntia yhtäsoittoa aivan valveilla ja välillä kuului kun kissa tassutteli asunnossa(tämä meidän kissa oli ainoa kissa, muita ei ole), näkökokemuksia ei ole ollut. Nyt päivällä silmä hakeutuu ensimmäisenä ruokapaikalle, jota ei varsinaisesti enää ole, että pitääkö laittaa ruokaa tarjolle ja sohvalta kissaa samalla silmä hakee. Saunottiin yhdessä, oli oikea sylikissa,meillä oli yhteisiä rutiineja niin paljon.Viimeisenä iltana ei kissa tullutkaan saunan jälkeen syliin kuten aina vaan jäi lattialle viereen istumaan ja aivan kuin olisi sanonut että tähän sinun tulee tottua.Meni sen jälkeen lauteille jälkilämpöön ja kun kävin katsomassa häntä niin aivan selvästi hän hymyili minulle sieltä ja oli maailman onnellisimman näköinen kissa . Seuraavana aamuna yritin nieleskellä aamupalaa ja taas tavoistaan poiketen kissa halusikin tulla syliin aamupalan ajaksi, ei hievahtanutkaan kun kurottelin jotain pöydältä, jotenkin tuli tunne että hän sanoi että heippa. Töihin lähtiessä sanoin hänelle rakastavani häntä paljon ja enkä ikinä unohda häntä ja että hän on mamin rakas. Nytkin tulee kyyneleet.Vähän lohduttaa kun luin tämän ketjun ja huomasin että on toisiakin joille lemmikistä luopuminen ei ole ollut helppoa, eikä vähätellä että sehän oli vain kissa.
Miksi siis ihmiset pitävät kissaa vaikka sille olisi parempi nukuttaa pois kärsimyksistä.Kissa kun ei osaa puhua mutta kyllä jokainen ainakin pitäs nähdä jos se kärsii.Ja on käytetty eläinlääkärillä ja kuultu et ei parane enää.Luopuminen ei ole helppoa mutta ei se ole silloinkaan kun lähimmäinen menetetään.Elämä on rajallista.
- Syli tyhjä
aivan kamalaa kirjoitti:
Meidän 15v. kissa piti nukuttaa eilen aamupäivällä ja tuntuu etten saa koottua itseäni, jouduin olemaan eilisen töissä kun mieheni vei kissan eläinlääkärille. Onneksi en ole asiakaspalvelutyössä mutta suurin osa työkavereista ei ole"eläinihmisiä"joten ymmärrystä ja myötätuntoa ei välttämättä tule minun surutyötä kohtaan. Itkeskelin jo eilispäivän töissä ja kotiin tultua olen pimahdellut tuon tuostakin parkumaan. Miehelleni ,vaikka aika karski luonteinen onkin, on tämä kissan kuolema ollut myös liikuttava asia, me itkettiin yhdessä jo edellisenä iltana kun päätös oli tehty, kissa sairasteli ja vaikka kuinka olisi ajatellut tunteella niin järki voitti .Silti pohdin yön valveilla josko sittenkin olisi pitäisi tehdä toisin.Luin tätä ketjua ja osa olikin ottanut uuden kissan menettämänsä tilalle, en pysty koskaan ottamaan uutta kissaa, olen pakannut kaikki kissan ruuat,ruokailuastiat,lelut,kuljetuskopan ja hiekka-astiat ja vien ne kissojen uudelleen sijoitus paikkaan, ei siis varsinainen löytöeläintarha vaan paikka jonne löytö-/pitovaikeuksissa olevat kissat toimitetaan,ts. näitä eläimiä ei lopeteta tietyn ajan kuluessa vaan pyritään etsimään uusi koti kaikille. Siellä voisi olla jollekkin hyväsydämiselle hyvä aloituspakkaus nämä meidän jättämät tavarat. Huominen työpäivä hirvittää että jos joku kysyy jotain kissasta niin alan itkemään aivan varmasti. Tuossa jossain kirjoituksessa kerrottiin kissan tassustelusta asunnossa kuoleman jälkeen, niin kävi minullekin viime yönä,nukuin tosi huonosti ,torkahtelin ja olin pari tuntia yhtäsoittoa aivan valveilla ja välillä kuului kun kissa tassutteli asunnossa(tämä meidän kissa oli ainoa kissa, muita ei ole), näkökokemuksia ei ole ollut. Nyt päivällä silmä hakeutuu ensimmäisenä ruokapaikalle, jota ei varsinaisesti enää ole, että pitääkö laittaa ruokaa tarjolle ja sohvalta kissaa samalla silmä hakee. Saunottiin yhdessä, oli oikea sylikissa,meillä oli yhteisiä rutiineja niin paljon.Viimeisenä iltana ei kissa tullutkaan saunan jälkeen syliin kuten aina vaan jäi lattialle viereen istumaan ja aivan kuin olisi sanonut että tähän sinun tulee tottua.Meni sen jälkeen lauteille jälkilämpöön ja kun kävin katsomassa häntä niin aivan selvästi hän hymyili minulle sieltä ja oli maailman onnellisimman näköinen kissa . Seuraavana aamuna yritin nieleskellä aamupalaa ja taas tavoistaan poiketen kissa halusikin tulla syliin aamupalan ajaksi, ei hievahtanutkaan kun kurottelin jotain pöydältä, jotenkin tuli tunne että hän sanoi että heippa. Töihin lähtiessä sanoin hänelle rakastavani häntä paljon ja enkä ikinä unohda häntä ja että hän on mamin rakas. Nytkin tulee kyyneleet.Vähän lohduttaa kun luin tämän ketjun ja huomasin että on toisiakin joille lemmikistä luopuminen ei ole ollut helppoa, eikä vähätellä että sehän oli vain kissa.
Menimme eläinlääkärille tarkoituksena saada antibioottia tms lääkettä kissallemme. Oletimme, että suussa olisi ollut haavauma tai jokin piikki, kun arasteli syömistä. Olin monta kertaa katsonut kissan suuhun, jonne oli tosi vaikea nähdä, sain tarkistettua ikenet ulkopuolelta ja nielun. Shokki oli, kun eläinlääkäri katsoi suuhun (annettuaan ensin rauhoituspiikin) ja sanoi, että tämä on pahin mahdollinen. En ensin ymmärtänyt mitä hän tarkoitti ja niinpä sain selväkielisen vastauksen: suusyöpä. Näin sen sitten itsekin, tosi äkäisen näköinen kasvain oli kulmahampaan juuressa ikenen sisäreunalla. Sinne en ollut nähnyt. Se surun määrä vyöryi päälleni. Kuulin juuri pahimman mahdollisen uutisen. Kissani on parantumattomasti sairas. Kyselin vielä eikä syöpää voisi leikata, rahalla ei siinä ollut mitään merkitystä. Eläinlääkäri katsoi minua hyvin lempeästi ja sanoi, että leukaa ei voi tehdä. Monen kymmenen vuoden kokemuksella hän näki heti, että syöpä oli jo leukaluussa. Vaihtoehtoja ei ollut. Kolme päivää eläinlääkäri antoi armonaikaa ja niidenkin aikana olisi pitänyt antaa vahvaa kipulääkettä. Päätös oli pakko tehdä, tuskaa täynnä minun oli annettava lupa kissani lopulliseen nukuttamiseen. Perjantaina saamme tuhkan, jonka laitamme kissamme lempipaikalle kotimme pihamaalle. Ymmärrän ihmisiä, jotka kaipaavat poisnukkuneita lemmikkejään. Itse itken edelleen harva se päivä. Ensimmäisinä päivinä olin aivan typertynyt ja ikävän tuska oli käsin kosketeltavaa. Kissamme kuoli 13-vuotiaana, varmasti hoidimme häntä hyvin, käytimme eläinlääkärillä ja rakastimme häntä perheenjäsenenämme. Mutta kuten on meillä ihmisilläkin, kun vakava sairaus saavuttaa, ei siinä auta läheisten rakkaus, ei raha eikä mikään. Tähän on vain tyydyttäävä. Myös minä olen näkevinäni kissamme niissä paikoissa, joissa hänellä oli tapana oleskella. Viimeksi aamulla olin näkevinäni sängyn päällä tassunpainaumat. En unohda Söpöä koskaan.
- Anonyymi
Meillä myös 16v.kissa viikko sitten lähti sateenkaarisillalle..samoja mulla ei ruoka maistu vieläkään..itkin äsken kaupassa..hirveästi sattuu..ajattelin että tämä vanhuus tai sitten sairaudet tekee tämän tuskan..
Ketjusta on poistettu 0 sääntöjenvastaista viestiä.
Luetuimmat keskustelut
Metsäkoneen kuljettaja huuteli tutkijalle
"voisit kyllä ottaa rintaliivit pois ennen kuin tulet minulle juttelemaan, hän sanoo." https://yle.fi/a/74-20106446 On70410030Suomi on täysin sekaisin
Jo ties monettako päivää hirveä itku ja poru jostain helvetin nilviäisistä. https://www.is.fi/taloussanomat/art-20000104124390Kaikki ei vieläkään usko luontokatoon.
Suomussalmen Hukkajoella foliohattu metsäkoneen kuljettaja tuhosi tuhansia harvinaisia jokihelmisimpukoita eli raakkuja903016Sano vain suoraan, että nyt riittää
ettei kiinnosta. Sano, että lopeta! En ihmettelisi, jos olet saanut tarpeeksesi ja toivot minun ymmärtävän lopettaa. Eh432855Mari Rantanen asettaa sairaan lapsen edun oman uransa edelle - (tekikö Marin samaa)
Noin toimii kunnon vastuuntuntoinen äiti, mutta siitäkin nämä mt-ongelmaiset vasemmistolaiset häntä täällä haukkuvat. "2302668Ohhoh! Ex-pääministeri Sanna Marinin Joni-rakas paljasti ilouutisen: "Tässä kuussa..."
Sanna Marin on ollut naimisissa Markus Räikkösen kanssa. Nyt hänen seurassaan on usein julkkishiusmuotoilija Joni Willb552664- 1531855
Luokatonta toimintaa
Tyrmistyttävää toimintaa Stora Enson korjuu yrittäjältä Hukkajoella. Täyttä piittaamattomuutta laeista ja luontoarvoista711710Ensimmäisestä kohtaamisesta saakka
minulla on ollut hämmentynyt olo. Miten voit tuntua siltä, että olisin tuntenut sinut aina? Sinun kanssasi on yhtä aikaa141620Maailmankuulu homopingviini on kuollut
Minä niin toivoin että pariskunta olisi saatu kunniavieraiksi ensi kesän Prideen. 💔 "Maailmankuulu homopingviini on k61423