Olen tosi surullinen tänään, taas kerran. Jotenkin niin väsynyt ja turhautunut omaan itseeni, omaan ulkonäkööni ja persoonallisuuteeni.
Ulkonäköä voi muuttaakin aika tramaattisesti pelkällä terveellisellä ruokavaliolla ja liikunnalla. Mutta miten voi muuttaa omaa persoonallisuutta? Onko minun pakko kestää itseäni tällaisena piipittävänä olentona?
En tiedä, olenko ujo. Ihmiset ovat aina kutsuneet minua etenkin lapsuudessani ujoksi ja olen sitten ajatelllut, että sitä olenkin, kun en juuri ihmisiin uskalla ottaa kontaktia. Tähän minulla on tosin toinen teoria, MIKSI en ole uskaltanut ottaa ihmisiin spontaanisti kontaktia ja miksi minusta on kasvanut näin kieroutunut sekasikiö.
Luonnehtisin itseäni nykyään näin:
Minulla ei ole kuin hyvin vähän mielenkiintoa muita ihmisiä kohtaan, eli minulla ei ole lähes ollenkaan mielenkiintoa luoda ihmissuhteita/ystävyyssuhteita kehenkään. Ja jos on, niin luovutan saman tien, koska olen liian ruma/tylsä/hiljainen ollakseni kenenkään ystävä. Jos olen kontaktissa vakkapa luokkalaiseni kanssa, menen punaiseksi ja ääneni takkuilee ja unohdan sanoja. Muistini takkuilee. En osaa aina liittää kuvaa ja sanaa toisiinsa. Vaikka näkisin mielessäni lepakon, en hetkeen muista, mikä se oli sanana... ai niin, "lepakko".
Sanon asioita helposti väärin, kun en muista sanoja. Esim. tänään siskolleni:
"Kissa silittää jalkaasi", vaikka piti sanoa: "Kissa merkitsee jalkasi". Kissa siis merkkaa esineitä ja ihmisiä puskemalla tai hieromalla päätään/leukaa.
Luin tässä eilen täältä keskustelua raskaan tupakanpoltosta. Yllätyin hieman, mitä kaikkea tupakka voi aiheuttaa syntymättömälle ihmiselle.
Äitini poltti odottaessaan minua. Molemmat vanhempani ovat polttaneet tupakkaa lähes tauotta yli 30 vuoden ajan.
Synnyin kuukauden etuajassa ja alin painoni oli 1.9 kg. Pituutta oli noin 47-48 cm. Olin kuulemma vaikea vauva, itkin todella paljon. Minulla todettiin astma ja lääkitystä olen siihen saanut noin kolmivuotiaasta alkaen. Nyt en ole tarvinnut lääkitystä vähään aikaan, mutta ken tietää, tarvitsenko taas huomenna vai vasta kymmenen vuoden päästä. Noin viisivuotiaana minulla todettiin puheen kehityksessä ja ymmärtämisessä vuoden jälkeenjääneisyyttä ja pääsin erityisryhmään. Lapsena leikin paljon yksin, enkä ottanut muihin kontaktia. Näytin myös tunteeni epäsuorasti eli jos itketti, niin esim. näytin lelujen avulla, miltä tuntuu.
Vanhempani ovat olleet aina etäisiä. Minulle ei luettu satuja lapsena. Viikonloppuisin näin, millaisia hirviöitä isistä ja äidistä tuli alkoholin vaikutuksesta. Lapsena en ollut laisinkaan vaikea, niinkuin vauvana. Olin tottelevainen ja kiltti lapsi, eikä tarvinnut käskeä, kuin kerran. Jos vanhempi huusi, rupesin itkemään, koska se jostain syystä pelotti. Ei normaalilapsi itke pelosta, jos vanhempi joskus huutaa, vai mitä? Kovat äänet edelleenkin saavat kyynelkanavat auki.
Kun aloitin ensimmäisen luokan, jouduin heti kahden tytön silmätikuksi ja kiusattavaksi. Muut tytöt ja pojat vain eivät halunneet olla kanssani, that's it. En saanut ystäviä ensimmäisenä vuotena, mutta toisena vuotena yhden, jonka menetin kuudennella luokalla. Olin todella takertunut tähän ystävääni, koska hän oli ainoa ystävä ja tukeni. En enää voisi kuvitellakaan olevani takertunut kehenkään. En ole omistushaluinen, enkä mustasukkainen.
Ala-aste tuli ja meni. Sitten tuli yläaste ja "murrosikä". Olin edelleen kiltti ja arka. Rinnakkaisluokkalaisilta joskus kuulin, kun he puhuivat minusta pahaa, vaikka en koskaan ollut vaihtanut heidän kanssa sanaakaan. Mutta lähes koko koulu tunsi minut hissukkana.
Olisin varmasti kasvanut erilaisemmaksi ihmiseksi, jos vanhempieni harrastukseen ei olisi kuulunut viikonloppujuominen, paneminen ja riiteleminen. Jos minulle olisi luettu satuha. Jos olisi oltu läsnä ja kuunneltu ja autettu sen sijaan, että sain syyt niskoilleni, jos en saanut suutani auki luokassa.
Ja olisinko syntynyt keskosena, jos äitini ei olisi polttanut? Olisiko minulla astmaa?
Jos minusta ikinä tulee äiti (mitä en halua ikinä olla, mutta jos niin käy) ja omassa lapsessani on selkeästi ujouden ja arkuuden merkkejä, niin annan hänelle kaikki mahdolliset parhaat avut, ettei hänen tarvitse missata lapsuuttaan ja nuoruuttaan, koska ei uskaltanut ja koska pelotti. :( Oma lapsuuteni ja nuoruuteni on pilalla, enkä osaa oikeen olla aikuinen. Olen suorastaan naurettava näky aikuisena.
Olen tänään surullinen lähinnä (aika naurettavasta) syystä: olen todella ihastunut erääseen mieheen, mutta en uskalla ottaa minkäänlaista kontaktia. Huomasin tänään, että olemme aika eri maailmoista: hän on sosiaalinen papupata, joka on ystävien ympäröimänä, kun taas minä... :( säälittävä luuseri, joka piipittää, kun puhuu.
...
4
130
Vastaukset
- vihreä mansikka
Lisäyksenä vain:
Minulle on diagnosoitu keskivaikea masennus ja sosiaalisten tilanteiden pelko. Että tällaiset eväät olen elämääni saanut. En vaan jaksa enää tätä. Käyn terapiassa, muttta en koe terapiaa oikeaksi avun muodoksi. - vihreämansikka
Ai joo... miten voisin olla edes hyvä äiti lapselle, kun olen näin vinoutunut. Että parasta vaan, etten edes vahingossakaan tule koskaan raskaaksi. Pilaisin vain lapsenikin elämän samalla. Vittu. Ja miten voisin tulla raskaaksi, kun siihen vaaditaan se toinen osapuoli. Ja ihmissuuhteeni ovat sitä nollan prosentin luokkaa.
Mutta onneksi en halua raskaaksi, joten ongelmaa ei ole. Eli turha merkintä tämäkin. Älä pohdi liikaa itseäsi, etenkään kriittisesti. Yritä olla hyvä ystävä itsellesi jotta voisit olla sitä muillekin.
Ota huomioon että mustasukkaiset ihmiset pitävät kiinni kavereistaan rajusti, eli he eivät anna periksi riippumatta siitä ovatko he "liian ruma/tylsä/hiljainen ollakseni kenenkään ystävä".- valoon päin
Kaipaat ja ansaitset rakkauden, kuten jokainen elävä olento. Olet jäänyt sitä kaipaamaan jo kohdussa ollessasi sekä lapsuudessasi. Menneeseen et voi valitettavasti enää vaikuttaa, toisin kuin tulevaisuuteesi. Vaikeuksista voit ottaa oppia ja kasvaa vahvemmaksi ja onnellisemmaksi ihmiseksi. Se vaatii opettelua. Sen minkä voit tehdä ensiksi on keskittyä hyviin puoliisi ja positiivisiin asioihin ja olla kiinnittämättä niin paljon huomiota kaikkeen negatiiviseen. Jos haluat rakastavan kumppanin, sinun täytyy ensin terveellä tavalla hyväksyä ja rakastaa itseäsi ennen kaikkea. Muuta mielesi itsesi suhteen myönteiseen suuntaan niin mielenmuutoksesi alkaa heijastumaan myös ulospäin ja muutkin alkavat havaitsemaan hyvät puolesi.
Ketjusta on poistettu 0 sääntöjenvastaista viestiä.
Luetuimmat keskustelut
Suomi on täysin sekaisin
Jo ties monettako päivää hirveä itku ja poru jostain helvetin nilviäisistä. https://www.is.fi/taloussanomat/art-20000104454778Ensimmäisestä kohtaamisesta saakka
minulla on ollut hämmentynyt olo. Miten voit tuntua siltä, että olisin tuntenut sinut aina? Sinun kanssasi on yhtä aikaa151702Aivan täysin tahallinen teko
Ei mitään puolusteluja, eikä selittelyitä. Kuljettajalle kerrottiin asiasta siinä paikanpäällä, mutta silti hän ajoi ves931438Suomussalmi saatu vihdoin maailmankartalle!
Nyt kun Suomussalmi on vihdoin viimein saatu ennennäkemättömällä tavalla maailman tietoisuuteen niin voitaisiin järjestä531339Olet saanut minut sekoamaan
Tunteiden ristiaallokossa vellominen on ollut melkoinen kokemus. Ei kukaan ole saanut minua niin raiteiltaan kuin sinä.221296Mainehaitta metsäkonefirmalle
Hukkajoen tapahtumista liikkuu paljon huhuja. Eikö kannattaisi julkaista raakkuja tuhonneen metsäkoneyrityksen nimi, kos501171Oho! Maajussi-Kallelta pakit saanut morsioehdokas Miss Suomi -kisoissa! Tunnistaisitko hänet nyt?
Hmm, tunnistaisitko?!? Onnea missihulinoihin! Lue lisää ja katso kuvat: https://www.suomi24.fi/viihde/oho-maajussi-01065Myönnän sinulle nyt
Että olen erittäin mustasukkainen sinusta jo nyt. Ikävä on tämä tunne, kun tietämättömyyden solista nousee myrkkyä miele54980Pysytäänkö nainen
edelleen yhtä viileän tyynenä kun nähdään. Uskotko että tahtoessani saisin murettua tyyneytesi hyvin helposti.57865Olen käyttäytynyt ristiriitaisesti
eikä minusta varmaankaan ota mitään selvää. Se johtuu siitä, kun järki sanoo ei, ei, ei ja sydän sanoo kyllä, kyllä, kyl60839