Tarvitsen apua. Luulisin.
Lähiaikoina olen jatkuvasti ajatellut kuolemaa ja sen kaipuuta. En halua tappaa itseäni, koska tiedän vanhempien syyttävän kuitenkin itseään, vaikka oma päätöksenihän se olisi. En kuitenkaan halua elääkään ja tiedän, miten itsemurhan tekisin, jos siihen pisteeseen päädytään.
Olen opiskelija, mutta ahdistus ja suorituspaineet ovat saaneet minut jättäytymään lähes kaikilta kursseilta, joille ilmoittauduin syksyllä. Minun pitäisi valmistua keväällä, mutta en näe, miten saisin työtäni valmiiksi. Mahdoton urakka, kun en jaksaisi edes nousta sängystä. Töitäkin on, muttei omalla alalla. En usko edes pääseväni oman alani töihin, joten koko tutkinnossa ei ole mitään pointtia. Tajusin tämän jo parin vuoden opiskelun jälkeen ja tarkoitus opiskeluun tämän kriisin päätteeksi löytyi siitä, että nautin opinnoistani. Enpä nauti enää kun kaikki on vain suorittamista. Eikä harrastuksetkaan enää innosta. Kaikki mitä yritän tuottaa on paskaa.
Olen hakeutunut "avun piiriin," muttei mielenterveyden palveluista tähän asti mitään hyötyä ole ollut. Vielä pahempi mieli tulee siitä, kun ei avun kanssakaan pysty suoriutumaan opinnoista. On vähän sellainen olo, että kannattaako edes yrittää. Olen lapsesta asti miettinyt, miksi edes synnyin. Ehkä se oikeasti oli joku kosminen virhe. Ja jos olen jo vuosikausia tuntenut näin, miksi se tulisi muuttumaan?
Ja mitä hyötyä minusta on kenellekään? Perhe (vanhemmat ja sisarukset) on, mutta olen heille lähinnä taakaksi. Äiti sanoo toisinaan olevansa ylpeä, kun pääsin yliopistoon, kun en juo tai käytä huumeita. En ole kertonut, kuinka karilla opiskelut onkaan. Enkä sitä, että vaikka addikti en ole, mielenhäiriöt ymmärrän kyllä neuroottisena ja itsetuhoisena hermokimppuna. Tuotan kaikille pettymyksen. Ei ole mitään positiivista annettavaa, mistä kukaan välittäisi.
Useimmiten nykyään tuntuu siltä, että eteenpäin kituuttaminen on turhaa ja haitallista, pikemminkin kuin hyödyllistä kenellekään. Tässä minä vien yhteiskunnan tukia ja terveydenhuoltosäätiön rajallisia resursseja, vaikken tästä tule miksikään muuttumaan. Eikä kukaan ole riippuvainen minusta, joten mitä väliä, jos olisin poissa? Kaikki tuntuu turhalta vaivalta. Jos kuoleminen elämänhalun puutteeseen olisi mahdollista, minut olisi jo kuopattu. Kunpa joutuisin johonkin friikki onnettomuuteen.
To be or not to be?
Passiivinen elämästä feidaaminen vai itsemurha?
20
1038
Vastaukset
- xxxxxxxxxxxxx
Itsellä on/oli paljon samoja ajatuksia, tosin silla erolla, että "feidasin" yhteiskunnasta jo yhdeksän vuotta sitten. Ajattelin jo sillon usein itsemurhaa, mutta se jäi ajatuksen tasolle ja täällä sitä kärsitään vielä 9v myöhemmin.
Sinun kannattaisi puhua REHELLISESTI ongelmistasi perheenjäsenelle tai ystävälle, mikäli olet niin onnekas, että sinulla sellaisia on. Älä esitä heille mitään roolia, että "kaikki on ok". Muuten sinulle voi käydä kuten minulle.
Hoitojaksolla olen tavannut ihmisiä, jotka ovat olleet syrjäytyneenä lähes 20-vuotta. Ajattelin, että itselleni ei voi koskaan käydä noin koska tappaisin itseni ennen sitä, mutta helpommin sanottu kuin tehty. - 77777
No joo kyllähän äitisi on ylpeä kun olet yliopistoon päässyt, ei kaikki sinne pääse eikä kaikki sinne haluakaan. Jotenkin nyt ei vaan saisi liikaa stressata, elä sitten opiskele. Ehkä jollain kevyellä tai sitten raskaalla lailla pitäisi yrittää kertoa vaikka äitille, että ei ihan hyvin mene. Jos osaisit avautua tai tohtisit. No ei ole monella muullakaan mitään kummempaa positiivista annettavaa.
Miksi olisit hyödyllinen kenellekään. Ole vaan. Jonkun ne tuetkin tavallaan kuuluu saada ja terveydenhuollon rajalliset resurssit. Yritä olla luja. Selvästi olet kumminkin aika fiksu, vaikka päässä viiraa niinkuin monella muullakin.
Sinusta puuttuu nyt vaan lujuutta kertoa että olet heikko. Vielä kun itse keksisin jotain ohjetta jota nyt ei pahemmin ole :) Mutta kerro miten ehkä edistyt.Hmm. Kumpa keksisin, miten saada se lujuus heikkoudesta ja haavoittuvuudesta avautumiseen. Juuri siitä onkin aika suurelta osin kysymys opintojeni kariutumisessa. Kun olen pahasti maassa, en näe tekemässäni työssä (esseissä tms.) mitään positiivista, ainoastaan huonot puolet ja virheet. Minulle kirjoitetusta tekstistä on tullut ikään kuin itseni jatke tai todiste. Jos se on huonoa, olen huono. Lähiaikoina se on ollut todella huonoa, koska olen ollut niin uupunut.
Minulle on sanottu, että tekstit pitää vain palauttaa vaikkei ne olisivatkaan täydellisiä, mutta en vain pysty siihen silloin kun tunnen näin. Ehkä se olisi helpompaa, jos en tuntisi niin suurta tarvetta peitellä puutteita, heikkoutta, haavoittuvuutta.
-ap
- lnhorealisti
Elämänhaluttomuus on pääosin älykkäiden ihmisten vaiva, kun on kyse fyysisesti terveistä tapauksista. Harva fiksu tätä paskaa on valmis kestämään, varsinkaan jos maailmankatsomus nojaa luonnontieteisiin.
Mielestäni sinun ei pidä kertoa tuntemuksistasi perheellesi. Avautuminen aiheuttaa paniikinomaista takertumista ja itsekästä menettämisen pelkoa. Eivät he voi sinua auttaa, ellei ongelmiesi taustalla olisi vain tarve kuulla repeatina, kuinka "tärkeä ja rakas" olet heille.
Eri hoitomuotoja voi toki testata, mutta siinä on riskinsä. Toivottomuudella on tapana pahentua, mitä enemmän yrittää tuloksetta. Vaihtoehdot ehkä käyvät vuosien varrella vähiin, jossain vaiheessa saatat olla tilanteessa, jossa niin sanotusti kaikkea on kokeiltu... Erityyppiset lääkkeet pitkäjänteisesti, sähkö ja muut biologiset hoitomuodot. Terapiat eri intensiteeteillä ja koulukunnilla, eri terapeutit. Somaattinen puoli syynätty ja mahdollisesti hoidettu kuntoon. Liikunta, ruokavalio, harrastukset, uni, päivärytmi. Opiskelu ja työ, lomailua unohtamatta. Ystävät, parisuhde ja perhe.
Mitä pidempään masennus jatkuu, sitä kroonisemmaksi ja vaikeammin paranevaksi se muuttuu. Jos ollaan hoitoa aloitettaessa 20 vuotta myöhässä, niin tekohengitys on melkein rikos; ruumiin häpäisemistä ja elämän kunnioittamisen irvikuva. Kerro terveisiä lääkärille. Vaikka ihmeparanemiseen olisi jopa se 0,00001 %:n mahdollisuus, jonka takia kannattaa kiduttaa itseään täällä.
Pahinta on jossain vaiheessa tajuta se, että vaikka saisit kaiken, mistä joskus unelmoit (silloin kun vielä kykenit haaveilemaan), et pystyisi olemaan onnellinen. Ei ole enää mitään annettavaa muille, takki on tyhjä.
Ja sitten se itsemurha. Masentunut saattaa (vaikka terapeutin kehotuksesta) siirtää suunnitelmiaan tulevaisuuteen. Kuolla voi sitten, jos asiat ovat vielä huonommin. Päätös muuttuu koko ajan hankalammaksi ja ahdistavammaksi, vaikka itsemurhalle ilmaantuisi todella painavia ja ymmärrettäviä syitä. Lisäksi joutuu kestämään itsesyytöksiä siitä, kun ei lähtenyt jo aikaisemmin.
Joskus luin jostain naisesta, joka sanoi päässeensä itsetuhoisista ajatuksista terapeutin vakuutettua hänet siitä, ettei ole mitään menetettävää. Tyypillinen ansa johon loogiseen ajatteluun kykenemätön lankeaa helposti. Vaikka me sanomme toisinaan yleistäen kaiken olevan huonosti, aina kärsimystä voi tulla lisää elämään. Se jos mikä vastaa viimeisenkin onnen/hyvän olon menettämistä.
Pyydän anteeksi, en halua latistaa.- kierteenaukaisija
No, tuskin siinä mikään pahoin latistumaan pääseekään, jos ei voi edes rakkaille ihmisilleen oloistaan kertoa.
- kierteenaukaisija
Mikä muuten on "luonnontieteisiin nojaava maailmankatsomus"? Ja mikä ei?
- kierteenaukaisija
...Ja jos "loogisesti" ajatellaan riittävän pitkälle, niin eikö silloin jossain vaiheessa pitäisi tajuta, että kelailu ei auta vaan lopultakin (koko ajan) on uskallettava? Eikä tämä ole mikään "ajattelun ansa". Vaan ennemminkin elämä (josta ajattelu kaikessa hienoudessaan on vain osa).
- lnhorealisti
kierteenaukaisija kirjoitti:
...Ja jos "loogisesti" ajatellaan riittävän pitkälle, niin eikö silloin jossain vaiheessa pitäisi tajuta, että kelailu ei auta vaan lopultakin (koko ajan) on uskallettava? Eikä tämä ole mikään "ajattelun ansa". Vaan ennemminkin elämä (josta ajattelu kaikessa hienoudessaan on vain osa).
Uskallettava mitä? Koko ajanhan sitä elossa oleva uskaltaa elää kelailusta huolimatta. Jos ei uskaltaisi, olisi tehnyt jo itsemurhan.
Kuolemisen uskaltaminen taas on loogisesti ja järjellä ajatellen lähes aina ajankohtaista, mutta kuolemiseen liittyviä pelkoja ei ole helppo järkeistää pois. Siksi ei tapahdu välttämättä mitään edistystä. - lnhorealisti
kierteenaukaisija kirjoitti:
Mikä muuten on "luonnontieteisiin nojaava maailmankatsomus"? Ja mikä ei?
Minulle se tarkoittaa muita kuin niitä maailmankatsomuksia, joita uskonnoiksi kutsutaan. Edes ns. luonnonuskontoja en laske luonnontieteisiin nojautuviksi.
Jo lukiossa yritettiin muistaakseni opettaa, että uskonto ja luonnontieteet eivät olisi ristiriidassa keskenään. Kuulemma alkuräjähdys ja evoluutioteoria kertovat vain sen, miten kaikki jumalolentojen työ käytännössä tapahtui. Naurettava väite joka kaatuu jo ilmiselviin ristiriitoihin näiden maailmankatsomuksien välissä, vaikka Raamattua ei tulkitsisikaan kirjaimellisesti. Tunnistan kyllä itsessäni sen, mitä sanoit toivottomuuden pahentumisesta, "mitä enemmän yrittää tuloksetta." Näin se tosiaan tuntuu olevan. Olen aiemminkin asettanut itselleni tavoitteita siinä toivossa, että niiden avulla saisin itseni nostettua ylös tästä suosta, mutta pahemmalta vaan tuntuu kun harvoin niitä saavuttaa.
Luonnontieteisiin nojaavasta maailmankatsomuksesta voi taas olla montaa mieltä. En ole uskovainen, mutta minua vaivaa erityisesti masennuskausinani fatalistinen ajattelu. Jos jotakin pahaa tapahtuu, ajattelen sen olevan tarkoitettu niin. Minun kuuluu tuntea näin, ei mistään varsinaisesta loogisesta syystä, vaan koska niin nyt vain on. Rationaalisesti ajatellen tiedän tälläisten uskomusten olevan perusteettomia, mutta niistä on vaikea päästä eroon. Oikeastaan toivoisin, että olisin ainoastaan luonnontieteellisiin faktoihin nojaava ihminen, mutta näen merkityksiä siellä, missä niitä ei (todennäkoisesti) ole.
-ap
- Vieteri6
Kunhan et ole ottanut mitään niin sanottuja psyykenlääkkeitä, kaikki on vielä omissa käsissäsi. Tärkeintä on olla sotkeutumatta psykiatrian voimakkaasti ajamaan huumausaineiden käyttöön. Siitä on harvalle hyvä seurannut.
Mitä tulee suorituspaineisiin, yleensä yliopisto-opintojen kohdalla voi keskustella opinto-ohjaajien kanssa, jotta etenemisnopeus saadaan kohtuulliseksi kullekin henkilölle kuhunkin elämäntilanteeseen. Oletko ajatellut käydä keskustelemassa tai oletko jo käynyt? Monilla on kovia opintopaineita ja tutkinto jännittää. Et todellakaan ole ainoa paineiden kanssa.
Monet eivät päädy juuri sille alalle mille ovat lukeneet, mutta saattavat olla jopa lopulta paljon tyytyväisempiä siihen mitä päätyvät tekemään. Opinnoista ja tutkinnosta on hyötyä kaikissa työtehtävissä, toisissa vähemmän ja toisissa enemmän. En olisi turhaan niin huolestunut vaikka en tiedäkään mitä yliopistolla olet opiskellut. Jos olet vielä noin lähellä valmistumista niin tee ihmeessä tutkinto loppuun vaikka vähän hitaampaan tahtiin ja katso sitten mitä seuraavaksi. Miltä kuulostaa?
Kertomastasi jäi sellainen kuva, että kaikki ei kuitenkaan selity noilla muutamalla huolettavalla asialla. Ehkä et halunnut tai osannut kertoa kaikkea mitä elämässäsi tapahtuu? Eikä tarvitsekkaan, mutta oletko miettinyt ajan kanssa miksi olet niin ahdistunut ja epätoivoinen? Minun on vaikea uskoa, että kysymys on ainoastaan opinto- ja koulutusasioista. Mitä mieltä olet?Opinnot huolettaa eniten ehkä siksi, että tämän olisi pitänyt olla viimeinen vuoteni ennen opinto-oikeuteni päättymistä. Eli aika opintojen hidastamiselle on ikään kuin jo mennyt. Kolmantena vuotenani en edes yrittänyt suorittaa kandidaatin tutkintoa loppuun, koska en tiennyt mihin halusin erikoistua. Neljäntenä vuotena yritin, mutta jätin kesken juuri näiden samojen ongelmien takia. Viidentenä vuotena viimein sain kandidaatin tutkinnon ja maisterin opintoihin jäi vain kaksi vuotta, enkä olisi niitä saanut suoritettua työn ohella lyhyemmässä ajassa, vaikka olisinkin ollut täysin terve ja työkykyinen. Tämä on siis seitsemäs ja viimeinen vuoteni, ellen hae lisäaikaa. En hakenut apua ennen maisteri vaihetta, koska koin ongelmieni myöntämisen niin pelottavana ja nyt aika-paineet ovat vielä kovemmat.
Tilannetta pahentaa se, että olen nostanut opintotukea ja lainaa, joten mitä teen, jos en saakaan tutkintoa? (No, ilmeisesti lainaa ei kukaan perheestäni joudu perimään, vaikka minulle kävisikin jotain.) Ja koska opintoni ovat jo pitkittyneet niin paljon, olen käyttänyt tukikuukauteni lähes loppuun, joten minun on pakko jakaa resurssini opiskelun ja töiden välillä, vaikka olen koko ajan uupunut.
Onhan näitä syitä muitakin. Luulen, että minulla on jo lapsesta ollut taipumus itseinhoon. En tiedä miksi, sillä äitini on ollut paras mahdollinen äiti minulle. Isälläni oli alkoholi ongelma, mutta on raitistunut ja yritti aiemminkin parhaansa. Siskot ovat minulle läheiset ja rakkaat. Heitä kohtaan tuntemani ihailu on ehkä aiheuttanut huonnommuuden tunteen. Siinä missä ennen vietin aikaani monipuolisen ystäväpiirin seurassa, en ole ystävystynyt yliopistoaikanani kenenkään kanssa. Olen tuntenut olevani aika yksin ongelmieni kanssa, koska perheelleni en ole uskaltanut kertoa kaikkea, enkä ole halunnut heidän kokevan syyllisyyttä tai velvollisuudentuntoa ongelmistani ja niiden parantamisesta.
Nyt yritän lähinnä selvittää itselleni, johtuvatko ongelmani pääasiassa elämäntilanteestani vai aivokemiastani. Koen tulevaisuuden pelottavana tutkinnon kanssa tai ilman, mutta lähinnä valitsemani aineesta johtuen. Toisaalta olen paininut näiden ongelmien kanssa jo vuosia ja samallaisia ajatuksia minulla on ollut vielä kauemmin. Lääkityksen olen halunnut välttää, mutta keskustelutyyppinen terapia vaikuttaa pitkäjänteisyyttä vaativalta ratkaisulta ja ongelmani ovat kärjistymässä nyt. En tiedä mitä tehdä.
-ap- iwishyouwell
Kaikella hellyydellä: jos isälläsi on ollut alkoholiongelma, niin äitisi on hyvinkin voinut kärsiä läheisriippuvuudesta. Jos olet viettänyt lapsuutesi ensimmäiset vuodet tässä ilmapiirissä, niin se on varmasti jättänyt jälkensä. Itseinho ei oikeastaan KOSKAAN ole itseinhoa. Se on opittu malli, ihminen OPPII inhoamaan itseään. Itseä vähättelevät lauseet ja mielipiteet ovat alun perin toisilta opittuja. Sanon tämä kaikella rakkaudella, en mitenkään arvostellen (kuka minä olen toisia arvostelemaan). Itsensä kanssa työstäminen on "kovaa hommaa", mutta tavattoman palkitsevaa. Miksi monet terapiat eivät auta, johtuu usein siitä, että terapeutilla ei ole tarvittavaa tietoa HUONOSTA ITSETUNNOSTA. Tässä sinulle pari vihjettä: Dr Marilyn J Sörensen (nettisivut englanniksi, löytyy googlaamalla). Louise L Hay "Muuta ajatuksesi, muutat elämäsi", Eckhart Tolle "Läsnäolon voima".
Toivon sinulle jaksamista ja kaikkea hyvää
- kierteenaukaisija
"Kunhan et ole ottanut mitään niin sanottuja psyykenlääkkeitä, kaikki on vielä omissa käsissäsi."
Olenko sinun uskontosi mukaan siis tuomittu, jos joskus olen ottanut noita saatanallisia psyykenlääkkeitä?
Voi vittu mitä paskaa. Moinen totaalitampioiva aloitus vie uskottavuuden kaikelta muultakin sepustamaltasi. Ole hyvä vaan. - kierteenaukaisija
Mielestäni voisit tuon itsesi syyttelyn avunhausta ("vien resursseja, olen huono, jos en heti parane" jne.) lopettaa, jos mahdollista. Tarvitset apua ja olet siihen oikeutettu tässä yhteisössä, sen tulisi myös olla toimivaa. Jälkimmäinen kai on kohdallasi ongelma: pitäisi löytää sellainen keskustelukontakti, josta todella on apua.
Mitä jos lähtisit vielä uudestaan esim. opintopsykologille tai vastaavalle taholle hakemaan tukea, heijastelua noihin tulevaisuuksien miettimiseen, ja vaikka lopputöiden tekoonkin siinä samalla? Samoin muissa avunhauissa pitäisi päästä etenemään jotenkin niin, että niistä todella olisi apua. Ehkä voisit lähteä liikkeelle siitä, että puhuisit näistä tänne kirjoittamistasi suoraan niille auttajatahoille, joilla nyt käyt.
Ei kannata ajatella asioita liian pitkälle. Toisaalta myöskään unelmista ei kannata luopua. On hienoa, että olet hakeutunut ja päässyt alalle, joka sinua kiinnostaa ja innostaa. Jatka vain sellaisten juttujen seuraamista... t: joku toinen - Acedia
Ihan vain käytännön asiana haluan tähän todeta, että opinnoissa ei ole väliä millään muulla kuin sillä, että saa aina sellaisen arvosanan, jolla saa juuri ja juuri jatkaa opintoja. Unohda täydellisyydentavoittelu. Itse kirjoitin aikanaan neljä laudaturia yo-kirjoituksissa ja kuinkas kävikään: luin niin vimmalla yliopiston pääsykokeisiin, että pääsin sisään pelkillä pääsykokeen pisteillä. Turhia kovalla työllä hankittuja laudatureja siis, niitä ei kukaan koskaan edes mihinkään laskenut. Olisi riittänyt kun olisin nipinnapin päässyt läpi yo-kokeista, mikä olisi oikeuttanut pääsykokeeseen osallistumisen.
Yliopistossa paahdoin eteenpäin erinomaisin tiedoin ja kirjoitin laudaturin gradun. Ja missä olenkaan töissä - maahantuonnissa pikkupalkalla perustyöntekijänä. En siis ole koskaan tehny alani töitä minäkään eikä niitä ole enää edes tarjolla. Ja vaikka olisikin, kukaan ei kysyisi arvosanoja työnhaun hetkellä. Fiksu ymmärtää kasata tutkintonsa riipimällä minimit kasaan ja tekee jäljelle jääneelle vapaa-ajalla jotain mielekkäämpää, kuten harrastaa liikuntaa, musiikkia, meditointia, sosiaalista kanssakäymistä, himmelien rakentelua tai ihan mitä vaan, mikä tukee itsekunkin henkistä hyvinvointia.
Koeta siis tosissasi opetella palauttamaan työt kasaan raavittuina tekeleinä, teet siinä itsellesi valtavan palveluksen. Opettele kohauttamaan olkiasi palautteelle. Suorituksesi eivät määritä sinua, ne ovat yhdentekeviä, vaikka maailma koettaa väittää meille kaikille jotakin muuta. Ja mitä "parempi" olet, sitä julmemmin opettajat ja professorit sinua arvioivat. Siten vain luulet tehneesi taas keskinkertaisen työn, vaikka se olisi huipputasoa, kun pienimpiinkin lapsuksiisi puututaan rankalla kädellä. Opettajat koettavat hioa huipuista huipumpia oman kunnianhimonsa vuoksi ja antavat kehnompien paarustaa rauhassa siinä sivussa. Ja kannustavat ja kehuvat näitä rämpijöitä pienestäkin onnistumisesta, toisin kuin sinua, joka pyrit omatoimisesti täydellisyyteen. Hanki siis itsetunnon tukeminen ja mielihyvä jostakin sinulle mielekkäämmästä puuhasta, joka myös kantaa hedelmää.
Suuntaat tällä hetkellä voimavarasi vääriin asioihin, sinne, missä kukaan ei todellisuudessa tule sinua koskaan päähän taputtamaan ja arvostamaan, vaikka mitä tekisit. Siitä syntyy tuo tyhjyyden ja tarkoituksettomuuden tunne. Olet jäänyt tavoittelemaan jotakin, mitä ei edes ole olemassa, koska siihen meidät nykyään kasvatetaan. Todelliset ihmisen onnenaiheet ovat luovassa itsensä toteuttamisessa ja sosiaalisissa suhteissa.
Pyri rakentamaan elämääsi ihan uusi ote ja asenne, unohda tyhjänpäiväinen ja tuottamaton suorittaminen. Jos minulla olisi lapsia, tämä olisi minusta tärkein opetus, jonka heille voi antaa. Tsemppiä matkaan. Kun tässä itsekin debiksissä luen ihmisten kirjoituksia olen huomannut, että yrität useammassakin ketjussa auttaa omia murheita märehtiessäsi myös muita. Tietämättä mitä opiskelet, tulee väkisinkin mieleen, oletko vain valinnut väärän alan. Motivaation löytyminen käy entistä hankalammaksi mikäli näin on. Jos sinulla sen sijaan on halu auttaa muita, miksi et hakeutuisi alalle, jossa pääset sitä tekemään? Olet ilmeisesti kuitenkin sen verran nuori, että alan vaihtaminen tässä vaiheessa ei ole mitenkään ylivoimaista ja jo suorittamiasi opintoja voidaan mahdollisesti lukea hyväksesi. Just my two cents.
- peacelove2U
mä löysin sun ongelma kentän.vedä jo viimeistään nyt ne ekat kännis ja lähe johonki yökerhoon tanssimaan murhees pois.noin hyvännäkönen mimmi ja elämän halua nolla.jos ittes tapat se on synti ihmiskuntaa kohtaan ja jää elämän hyvät jutut kokematta.sul on edes ne vuodet mitä muistellaan sit joskus kaiholla että olin mäkin nuori joskus ,mutta ainakin elin elämäni.ei tääl moni muukaan kestä tät selvinpäin aamust iltaan ja päiväst vitun toiseen.kuten neljä ruusus laulaa:"välillä on syytä ihan sovinnolla olla hunningolla aivan kuutamolla.se tyhjentää saa pään ja auttaa kestämään hermopaineita."yöhön mars mars.
- positiivista_psykologiaa
Ei se munansaannos kunnon masennusta poista. Sitäpaitsi jotkut ovat introverttejä, tai kenties hieman autistisia, ja ymmärrettävästi he masentuvat ekstroverttien maailmassa. Mutta kaikkee voi kyllä kokeilla. Ei voi tietää ennen ku kokeilee.
Hei,
Hyvä että päätit kirjoittaa tilanteestasi tänne. Joskus jo pelkkä ajatusten kirjoittaminen voi helpottaa oloa. Toivottomalta tuntuvan elämäntilanteen pohtiminen yksin on kuitenkin raskasta. Tällaisessa tilanteessa ulkopuolinen tuki on tärkeä voimavara. Asioista keskusteleminen auttaa jäsentämään omia ajatuksia ja tarjoaa uusia näkökulmia, mikä usein helpottaa jaksamista.
Jos haluat keskustella tilanteestasi puhelimitse, voit aina soittaa Valtakunnalliseen kriisipuhelimeen. Puhelun voi soittaa nimettömänä ja se maksaa operaattorin veloittaman puhelumaksun verran. Valtakunnallisen kriisipuhelimen numero on 010 195 202. Puhelin päivystää arkisin klo 9-07, lauantaisin ja juhlapyhinä 15-07, sunnuntaisin 15-07.
Jos taas haluat jutella kasvotusten, ympäri Suomea toimii kriisikeskuksia, joihin voit varata ajan ja tulla keskustelemaan paikan päälle. Kriisikeskusten yhteystiedot löytyvät osoitteesta:
http://www.mielenterveysseura.fi/sos-kriisikeskus/kriisikeskusverkosto/alueelliset_kriisikeskukset.
Käynnit eivät maksa mitään.
Jos haluat mielummin kertoa ajatuksistasi ja tuntemuksistasi lisää kirjoittamalla, voit ottaa meihin yhteyttä Tukinetin kautta (www.tukinet.net). Tukinetissä pääset keskustelemaan kahdenkesken tukihenkilön kanssa. Tukinet -live päivystää joka arkipäivä 15-19. Tukinetissä on myös foorumeita, joista on mahdollista löytää vertaistukea ihmisiltä, jotka ymmärtävät tilannettasi oman kokemuksensa kautta.
Kiireellisessä tilanteessa voit ottaa yhteyttä paikkakuntasi psykiatriseen päivystykseen. Lähimmän psykiatrinen poliklinikan yhteystiedot löydät etsimällä netistä hakusanalla "psykiatrinen päivystys paikkakuntasi" tai "psykiatrinen poliklinikka paikkakuntasi".
Itsemurhayrityksen jälkeen keskustelutukea kannattaa hakea heti.
SOS-kriisikeskus Helsingissä tarjoaa tukea itsemurhaa yrittäneille selviytymisen tueksi ja uuden itsemurhayrityksen ehkäisemiseksi.
Keskustelut ovat maksuttomia. Ajan varaaminen LINITY-asiakasvastaanotolle puhelimitse: 0800 98 030 (ma–pe klo 9–17)
Lisätietoja: www.mielenterveysseura.fi/linity
t. sos-kriisikeskus / pekka
Ketjusta on poistettu 0 sääntöjenvastaista viestiä.
Luetuimmat keskustelut
Mikä on kaivattusi etunimi?
Otsikossa siis on kysymys eriteltynä. Vain oikeat vastaukset hyväksytään.1252275En kestä katsoa
Sitä miten sinusta on muut kiinnostuneita. Olen kateellinen. Siksi pitäisi lähteä pois1031357Peräti 95 % persujen kannattajista rasisteja
Kertoo EVA:n teettämä kysely. Pakollista yhdenvertaisuuskoulutusta tarvitsee siis paljon laajempi joukko kuin pelkästää3141053Kun viimeksi kohtasitte/näitte
Mitä olitte tekemässä? Millainen ympäristö oli? Löydetään toisemme...1041037- 1091031
Olet kyllä vaarallisen himokas
Luova, kaunis, määrätietoinen, pervo, mielenkiintoinen, kovanaama, naisellinen ja erikoinen.86919On minulla suunitelma
Siitä ei vain tiedä kukaan muu kuin tällä hetkellä minä. Suunnitelma ja varasuunnitelma. Sinun takiasi nainen. Vain s44690Palstan ylivoimaisesti suosituin keskustelunaihe
Palstan suosituin keskustelunaihe näyttää olevan homoseksuaalisuus. Otsikoiden perusteella voisi kuvitella olevansa Seks252689Ei koskaan saatu tuntea
Mitä olisi ollut painautua toisiimme vasten. Hengittää syvään, hyväillä ja rakastella vailla kiirettä. Tai repiä vaattee33670- 50664