Kaikki naiset luulee olevansa jotain missejä ja sen takia tavis miehet sekä allu ei saa naista.
Naiset on missejä
44
<50
Vastaukset
- Anonyymi
Ei väliä ole, vaikka olisit astronautti, jos olet luonteeltasi mukava, mutta juro, etkä ole mikään heelppoheikki, joten et luota helposti kaikkiin ihmisiin, niin kaikki katsoo sinua kieroon ja ihmettelee.
- Anonyymi
En mä saakkaa naista.. naiset luulee olevansa täydellisiä kermaperseitä kaunottaria ja en kelpaa heille
Mistä noita naisia saa? Ovat muka itse niin täydellisiä kaunottaria
- Anonyymi
Naisia ei "saa" mistään.
Nainen ei ole esine joka saadaan tai hankitaan. Nainen on ihminen.
Jos sinulle tuodaan kakka kultapaperiin käärittynä, otatko hypän kengässä riemusta kiljuen vastaan? Sen kultakääreen takia? Vaikka siellä sisällä on sitä itteensä?
Mieti sitä.
- Anonyymi
aika hassu nimi sinänsä lempinimenä tytöille: Kaunotrarten Kuningatar.
- Anonyymi
Tavismiehillä ei koskaan ole suurempia vaikeuksia naisen saantiin.
Allu ei ole tavismies, etkä taida olla sinäkään. - Anonyymi
Kaunottarien Kuningar....hyviä sasnontoja hah artisteilta :D
- Anonyymi
No mikset yritä iskeä missejä. Olen aina iskenyt niitä kauniimpia naisia. Naisen pitää olla hoikka ja kaunis. Kyse on vain rohkeudesta lähestyä naisia. Kauniita naisia tapaa ihan missä vaan. Niitä on festareilla ja tapahtumissa ja terasseilla kesälläkin ihan joka paikassa. Oikein kiehtoo iskee kaunis nainen sänkyyn ja hyväillä sen vartaloa. Joskus menen asiaan jos juteltu naisen kanssa vaika festarin kaljateltassa ja sanon että olis ihanaa leikkiä sun vartalolla koska se on niin seksikäs. Monesti nainen on kutsunut kotiinsa.
- Anonyymi
...Haaveissa, poikani, haaveissa ;)
Eipä silti, ei haaveilussa mitään pahaa ole. On ihan terveellistä leijailla välillä pilvilinnoissa ja kuvitella mahdottomiakin. se keventää harmaata arkipäivää eikä ole mitenkään huono tapa paeta hetkeksi siitä.
Kunhan et samaistu siihen liikaa ja ala sekoittaa todellisuutta ja unikuvaa.
- Anonyymi
Armeijan pojujen jumalanpalvelus oli, aika hassu noh.
- Anonyymi
Hyvä lempinimi tytöille tuollainenkin: Kaunottarien Kuningatar, hassu lempinimi.
- Anonyymi
Kyse ei ole ulkonäöstä vaan terveestä itse suojelu vaistosta. Kuka haluaa tuollaisia roikkujia ja tarrautujia elämäänsä? En minä ainakaan. Mitä tapahtuu jos esim. tulee riita tuollaiset sekopäät hakkaa puolikuoliaaksi. Vainoavat ja kyttäävät kelloa jos kaupassa menee 5min pidempään. Koko ajan pitäisi olla sohvalla kädestä pitämässä ja ei saisi käydä missään milloinkaan ilman sitä toista. Oon nähnyt niin paljon millaiseksi elämä menee tuollaisten tarrautujien kanssa.
- Anonyymi
Eiköhän nämä vinkujat tiedä hyvin, että vika on heidän korvien välissä. Sitä on vain niin tuskallista myöntää edes itselle ja korjaaminen vuosia kestävän kovan työn takana eikä siinäkään onnistumisesta ole mitään takeita.
Helpompi on uhriutua ja syyttää naisia, kuin ottaa vastuu omasta elämästä. Pidän näitä tapauksia munattomina epämiehinä. - Anonyymi
Eiköhän nämä vinkujat tiedä hyvin, että vika on heidän korvien välissä. Sitä on vain niin tuskallista myöntää edes itselle ja korjaaminen vuosia kestävän kovan työn takana eikä siinäkään onnistumisesta ole mitään takeita.
Helpompi on uhriutua ja syyttää naisia, kuin ottaa vastuu omasta elämästä. Pidän näitä tapauksia munattomina epämiehinä. - Anonyymi
Jep.
Kyse ei ole siitä, etteivätkö tavismiehet saisi parisuhdetta. Tuollaiset tarrautujat ovat friikkejä, eivätkä lähelläkään tavismiestä. Anonyymi kirjoitti:
Eiköhän nämä vinkujat tiedä hyvin, että vika on heidän korvien välissä. Sitä on vain niin tuskallista myöntää edes itselle ja korjaaminen vuosia kestävän kovan työn takana eikä siinäkään onnistumisesta ole mitään takeita.
Helpompi on uhriutua ja syyttää naisia, kuin ottaa vastuu omasta elämästä. Pidän näitä tapauksia munattomina epämiehinä.Totta. Mutta välttämättä sitä ei edes itse aina tiedä mistä se oma takertuvuus johtuu. Osa tietää ja osa ei, eikä aina edes ymmärrä tai tiedä mistä lähteä hakemaan apua, jos ei koe itse tarvitsevansa apua, vaikka sitä oikeasti tarvitsisi.
Mä olin parikymppisenä kusipäinen takertuja, joka ei pystynyt eron jälkeen päästämään irti. En edes tajunnut tarvitsevani apua siihen. En edes tiennyt mistä se johtui, jos olo tuntui ahdistavalta ja huonolta.
Kerran hain itse apua ja sain masennuslääkkeet, jotka auttoivat tasaten mieltä. Lopetin muutaman kuukauden päästä lääkkeet, koska en tuntenut tarvitsevani niitä enää, mikä oli iso virhe, kuten myöhemmin kävi konkreettisesti ilmi.
Lopulta tulin alas sieltä parvekkeelta. Siitä saadut vammat, ja niiden isot ja pienet korjaukset monine epäonnistumisineen, olivat sen verran iso juttu joka käänsi elämän suunnan.
Mutta mikä tärkeintä, sain psyykkistä apua niin lääkkeiden, kuin myös psykiatrien ja psykiatristen sairaanhoitajien kanssa käymien lukuisien keskustelujen avulla. Aloin parantumaan fyysisesti, mutta myös psyykkisesti.
Se matka on ollut pitkä ja rankka, mutta myös antoisa. Aikuistuin, ja otin vastuun teoistani niin menneisyydessä kuin nykyisyydessä, ja opin tuntemaan itseni pohjamutia myöten. Tietäen mitkä asiat ovat haastavia, ja miksi. Tietäen mitä mieleni kestää, ja missä vaiheessa tulee raja vastaan. Oppien pyytämään apua ennen kuin se on liian myöhäistä, sen sijaan että antaisin itseni mennä jaksamisen rajan yli.
2005 aloittamaan matka ei ole vielä päättynyt, eikä se tule koskaan päättymään, mutta tunnen tällä hetkellä olevani aikuinen, joka pystyy ottamaan itsestään ja teoistaan vastuun, siirtämättä niiden syitä toisten niskoille. Siitä huolimatta, että tällä hetkellä elämäni on yhtä helvettiä fyysisine kipuineen.
Tuo matka teki minusta sisäisesti vahvan, ihmisen, joka ei luovuta vaikka elämä hakkaa päätä seinään yhä uudestaan ja uudestaan. En olisi se kuka nyt olen, ilman tuota tekemääni pitkää matkaa.
En ole enää se täysikäinen kusipää takertuja kakara, joka vierittää syyn toisten niskoille, ja joka olin vielä lähes 20 vuotta sitten. Mutta ymmärrän heitä, ja yritän auttaa heitä ymmärrämään, että jos haluaa muutosta, sen muutoksen on lähdettävä omasta halusta muuttua, eikä kenenkään muun määräyksestä tai tahdosta.
En mä näitä menneisyyteni asioita tänne kerro siksi että kaipaa sääliä ja sympatiaa, itse asiassa inhoan sääliä, vaan osoittamaan että jos oikeasti jotain haluaa, sen eteen pitää tehdä kovaa työtä ja pitkään, ilman että luovuttaa kesken, kun tuloksia ei välttämättä vielä näy päälle päin.
Sille matkalle pitää lähteä vailla tietoa siitä, miltä toisessa päässä näyttää, ja onko siitä matkasta lopulta apua. Mutta jos sille matkalle ei lähde, ei ole myöskään mitään mahdollisuutta saada aikaan muutosta. Sitä pitää myös itse tahtoa, ja olla valmis tekemään niiden muutosten eteen töitä. Myös sen suhteen, ettei myöhemmin palaa vanhoihin tapoihin.Lauruska kirjoitti:
Totta. Mutta välttämättä sitä ei edes itse aina tiedä mistä se oma takertuvuus johtuu. Osa tietää ja osa ei, eikä aina edes ymmärrä tai tiedä mistä lähteä hakemaan apua, jos ei koe itse tarvitsevansa apua, vaikka sitä oikeasti tarvitsisi.
Mä olin parikymppisenä kusipäinen takertuja, joka ei pystynyt eron jälkeen päästämään irti. En edes tajunnut tarvitsevani apua siihen. En edes tiennyt mistä se johtui, jos olo tuntui ahdistavalta ja huonolta.
Kerran hain itse apua ja sain masennuslääkkeet, jotka auttoivat tasaten mieltä. Lopetin muutaman kuukauden päästä lääkkeet, koska en tuntenut tarvitsevani niitä enää, mikä oli iso virhe, kuten myöhemmin kävi konkreettisesti ilmi.
Lopulta tulin alas sieltä parvekkeelta. Siitä saadut vammat, ja niiden isot ja pienet korjaukset monine epäonnistumisineen, olivat sen verran iso juttu joka käänsi elämän suunnan.
Mutta mikä tärkeintä, sain psyykkistä apua niin lääkkeiden, kuin myös psykiatrien ja psykiatristen sairaanhoitajien kanssa käymien lukuisien keskustelujen avulla. Aloin parantumaan fyysisesti, mutta myös psyykkisesti.
Se matka on ollut pitkä ja rankka, mutta myös antoisa. Aikuistuin, ja otin vastuun teoistani niin menneisyydessä kuin nykyisyydessä, ja opin tuntemaan itseni pohjamutia myöten. Tietäen mitkä asiat ovat haastavia, ja miksi. Tietäen mitä mieleni kestää, ja missä vaiheessa tulee raja vastaan. Oppien pyytämään apua ennen kuin se on liian myöhäistä, sen sijaan että antaisin itseni mennä jaksamisen rajan yli.
2005 aloittamaan matka ei ole vielä päättynyt, eikä se tule koskaan päättymään, mutta tunnen tällä hetkellä olevani aikuinen, joka pystyy ottamaan itsestään ja teoistaan vastuun, siirtämättä niiden syitä toisten niskoille. Siitä huolimatta, että tällä hetkellä elämäni on yhtä helvettiä fyysisine kipuineen.
Tuo matka teki minusta sisäisesti vahvan, ihmisen, joka ei luovuta vaikka elämä hakkaa päätä seinään yhä uudestaan ja uudestaan. En olisi se kuka nyt olen, ilman tuota tekemääni pitkää matkaa.
En ole enää se täysikäinen kusipää takertuja kakara, joka vierittää syyn toisten niskoille, ja joka olin vielä lähes 20 vuotta sitten. Mutta ymmärrän heitä, ja yritän auttaa heitä ymmärrämään, että jos haluaa muutosta, sen muutoksen on lähdettävä omasta halusta muuttua, eikä kenenkään muun määräyksestä tai tahdosta.
En mä näitä menneisyyteni asioita tänne kerro siksi että kaipaa sääliä ja sympatiaa, itse asiassa inhoan sääliä, vaan osoittamaan että jos oikeasti jotain haluaa, sen eteen pitää tehdä kovaa työtä ja pitkään, ilman että luovuttaa kesken, kun tuloksia ei välttämättä vielä näy päälle päin.
Sille matkalle pitää lähteä vailla tietoa siitä, miltä toisessa päässä näyttää, ja onko siitä matkasta lopulta apua. Mutta jos sille matkalle ei lähde, ei ole myöskään mitään mahdollisuutta saada aikaan muutosta. Sitä pitää myös itse tahtoa, ja olla valmis tekemään niiden muutosten eteen töitä. Myös sen suhteen, ettei myöhemmin palaa vanhoihin tapoihin.Peukun sait! Ja aiheesta. 💪😊
Kunpa joku osaisi ottaa kopin ja pikkuisen kurkata sinne itseensä. Se ei ole helppo tie, mutta ainoa oikea. Se itseä peilistä katsominen ei ole se kokonaisuus, vaan se katse. Veikkaan, että sinäkin aikoinaan löysit siitä peilikuvan katseesta alistuneen ja hylätyn katseen... js se katse pitäisi itse koittaa saada hymyilemään.
Ammattilaiset osaa auttaa ja antaa työkaluja, mutta se katse pitää tavoittaa ja tietää, että itse sen alistamisen ja mitätöinnin itselleen tekee... ei muut. 🤔interlocutrice kirjoitti:
Peukun sait! Ja aiheesta. 💪😊
Kunpa joku osaisi ottaa kopin ja pikkuisen kurkata sinne itseensä. Se ei ole helppo tie, mutta ainoa oikea. Se itseä peilistä katsominen ei ole se kokonaisuus, vaan se katse. Veikkaan, että sinäkin aikoinaan löysit siitä peilikuvan katseesta alistuneen ja hylätyn katseen... js se katse pitäisi itse koittaa saada hymyilemään.
Ammattilaiset osaa auttaa ja antaa työkaluja, mutta se katse pitää tavoittaa ja tietää, että itse sen alistamisen ja mitätöinnin itselleen tekee... ei muut. 🤔Kiitos sanoistasi. Tein monia virheitä, joita myöhemmin kaduin. Miksi en tehnyt niin tai näin, vaan piti mennä itsensä nolaamaan kokonaan.
Monesti mietteet olivat noita, kun seuraavana päivänä heräsi.
Kyllä, löysin sen katseen peilistä. Pakenin viikonloppuisin baariin juhlimaan, kun kotona yksin oleminen ahdisti niin paljon, että oli pakko päästä ihmisten pariin. Se oli itselle pakopaikka.
En ollut niin onnellinen, kuin mitä olisin voinut olla, mutta piilotin tuskan ja ahdistuksen muilta. Se oli kuitenkin jatkuvasti lähellä pintaa, ja purkautui tekoina ja sanoina, joita näin jälkikäteen häpeän. Esitin että kaikki on hyvin, vaikka suunnittelin elämäni lopettamista, kun voimat loppuivat.
Karkailin päivystyksestä, kun ystäväni olivat soittaneet poliisin ja ambulanssin paikalle, ja joista jälkimmäinen oli vienyt minut päivystykseen lääkehiiltä saamaan.
Lähdin humalassa ajamaan kolmen sadan kilometrin päähän, mutta onnekseni ystäväni olivat ilmiantaneet minut poliisille, enkä ehtinyt muutamaa korttelia pitemmälle kodistani. Vietin uudenvuoden yön putkassa. Olin 21v. Sain tuomion; ajokieltoa 5 kk:tta ja sakkoja, jotka maksoin ja kärsin kiltisti. Otin kerrasta opikseni.
Saatoin lyödä humalassa, jos joku syytti minua jostain. Harvemmin näitä tapahtui, mutta pari kolme kertaa ehkä.
Kuulostan ihan Allulta, kun noista tempauksistani kerron. Samanlaiselta. Olen tehnyt samoja virheitä ja mokia.
Joten joo, olen muuttunut siitä mitä olin. Sisältä olen edelleen se sama vilkas muksu, joka olin lapsena. Mutta nuo tempaukset ja teot ovat jääneet pois. Olen edelleen välillä paha suustani, äkkipikainen, ja sanon asioita joita kadun jälkikäteen. Mutta siihen ne jää. Sanoiksi.
Enää ei tarvitse pelätä itseään, ja sitä mitä kenties tekee, kun jotain pälkähtää päähän.
Ehkä tärkein asia ensimmäisen vuoden aikana hypyn jälkeen oli se, että sitä yhtä psyk. sh:ta lukuunottamatta, joka vaati tiukasti syitä tekoon pari päivää teholta pääsyn jälkeen, kukaan ei syyttänyt, haukkunut, tai edes udellut syitä tekoon. Heille riitti se, että selvisin hengissä.
Sanoin heti sairaalasta päästyä, niin psyk. sh:lle, jota tapasin vuoden verran sairaalasta kotiuttamisen jälkeen, kuin läheisille, että älkää kysykö koska tahansa siitä kaikesta. Jos itse aloitan puhumaan asiasta, sitten saa kysyä. Näin pystyin itse päättämään koska vaikeista asioista puhuttiin ja koska ei. En vaiennut kokonaan niistä tapahtumista ja sen syistä, mutta sain aikaa käsitellä tapahtumat omassa tahdissa mielessäni.
Jos ihmiset eivät olisi tehneet kuten pyysin, niin terveydenhuollon ammattilaiset kuin tavalliset tallaajat, tuskin olisin selviytynyt siitä niin hyvin kun selviydyin.
Apua oli myös siitä, että ei kaikki sairaalassa viettämäni aika ollut surkeaa. Siihen mahtui niin koomisia hetkiä, kuin positiivisia muistoja ja leppoisaa kanssakäymistä niin hoitajien, lääkärien, kuin toisten potilaiden kanssa. Niitä hetkiä on mukava vielä vuosienkin jälkeen muistella.
Tärkeintä oli se, että olin itse valmis tekemään mielelleni jotain, ja halusin muutosta. Ei kukaan muu voi sitä toisen puolesta tehdä. Toinen oli se, että kun sain asiat käsiteltyä mielessäni ja itseni kanssa, en vaiennut siitä millainen olin ja mitä tein. Päätin etten halua valehdella. Jos joku kysyy, kerron.
Olin mieleltäni sairas, ja sain siihen apua saaden ammattilaisilta ne työkalut joilla pystyin tekemään sen, etten enää lyönyt päätäni samaan muuriin kerta toisensa jälkeen. Elämä kyllä hakkaa päätäni seinään edelleen, mutta toisin kuin aikanaan, seinä vaihtuu joka kerta.
Kolmas keino oli konkreettinen. Opettelin puhumaan niistä asioista ja tunteista mitkä aiemmin kasaantui mielen päälle, ahdistaen, ja määräten elämän tahdin. En osannut puhua niistä asioista mitkä olisi pitänyt ehdottomasti päästää ulos. En pystynyt niistä puhumaan. Tämä oli se tärkein opetus, josta pidän huolta, ja josta jauhan myös muillekin. Puhukaa, puhukaa, puhukaa. Älkää antako vaikeiden asioiden kasaantua mieleen, kunnes pato murtuu räjähdyksen lailla.Lauruska kirjoitti:
Kiitos sanoistasi. Tein monia virheitä, joita myöhemmin kaduin. Miksi en tehnyt niin tai näin, vaan piti mennä itsensä nolaamaan kokonaan.
Monesti mietteet olivat noita, kun seuraavana päivänä heräsi.
Kyllä, löysin sen katseen peilistä. Pakenin viikonloppuisin baariin juhlimaan, kun kotona yksin oleminen ahdisti niin paljon, että oli pakko päästä ihmisten pariin. Se oli itselle pakopaikka.
En ollut niin onnellinen, kuin mitä olisin voinut olla, mutta piilotin tuskan ja ahdistuksen muilta. Se oli kuitenkin jatkuvasti lähellä pintaa, ja purkautui tekoina ja sanoina, joita näin jälkikäteen häpeän. Esitin että kaikki on hyvin, vaikka suunnittelin elämäni lopettamista, kun voimat loppuivat.
Karkailin päivystyksestä, kun ystäväni olivat soittaneet poliisin ja ambulanssin paikalle, ja joista jälkimmäinen oli vienyt minut päivystykseen lääkehiiltä saamaan.
Lähdin humalassa ajamaan kolmen sadan kilometrin päähän, mutta onnekseni ystäväni olivat ilmiantaneet minut poliisille, enkä ehtinyt muutamaa korttelia pitemmälle kodistani. Vietin uudenvuoden yön putkassa. Olin 21v. Sain tuomion; ajokieltoa 5 kk:tta ja sakkoja, jotka maksoin ja kärsin kiltisti. Otin kerrasta opikseni.
Saatoin lyödä humalassa, jos joku syytti minua jostain. Harvemmin näitä tapahtui, mutta pari kolme kertaa ehkä.
Kuulostan ihan Allulta, kun noista tempauksistani kerron. Samanlaiselta. Olen tehnyt samoja virheitä ja mokia.
Joten joo, olen muuttunut siitä mitä olin. Sisältä olen edelleen se sama vilkas muksu, joka olin lapsena. Mutta nuo tempaukset ja teot ovat jääneet pois. Olen edelleen välillä paha suustani, äkkipikainen, ja sanon asioita joita kadun jälkikäteen. Mutta siihen ne jää. Sanoiksi.
Enää ei tarvitse pelätä itseään, ja sitä mitä kenties tekee, kun jotain pälkähtää päähän.
Ehkä tärkein asia ensimmäisen vuoden aikana hypyn jälkeen oli se, että sitä yhtä psyk. sh:ta lukuunottamatta, joka vaati tiukasti syitä tekoon pari päivää teholta pääsyn jälkeen, kukaan ei syyttänyt, haukkunut, tai edes udellut syitä tekoon. Heille riitti se, että selvisin hengissä.
Sanoin heti sairaalasta päästyä, niin psyk. sh:lle, jota tapasin vuoden verran sairaalasta kotiuttamisen jälkeen, kuin läheisille, että älkää kysykö koska tahansa siitä kaikesta. Jos itse aloitan puhumaan asiasta, sitten saa kysyä. Näin pystyin itse päättämään koska vaikeista asioista puhuttiin ja koska ei. En vaiennut kokonaan niistä tapahtumista ja sen syistä, mutta sain aikaa käsitellä tapahtumat omassa tahdissa mielessäni.
Jos ihmiset eivät olisi tehneet kuten pyysin, niin terveydenhuollon ammattilaiset kuin tavalliset tallaajat, tuskin olisin selviytynyt siitä niin hyvin kun selviydyin.
Apua oli myös siitä, että ei kaikki sairaalassa viettämäni aika ollut surkeaa. Siihen mahtui niin koomisia hetkiä, kuin positiivisia muistoja ja leppoisaa kanssakäymistä niin hoitajien, lääkärien, kuin toisten potilaiden kanssa. Niitä hetkiä on mukava vielä vuosienkin jälkeen muistella.
Tärkeintä oli se, että olin itse valmis tekemään mielelleni jotain, ja halusin muutosta. Ei kukaan muu voi sitä toisen puolesta tehdä. Toinen oli se, että kun sain asiat käsiteltyä mielessäni ja itseni kanssa, en vaiennut siitä millainen olin ja mitä tein. Päätin etten halua valehdella. Jos joku kysyy, kerron.
Olin mieleltäni sairas, ja sain siihen apua saaden ammattilaisilta ne työkalut joilla pystyin tekemään sen, etten enää lyönyt päätäni samaan muuriin kerta toisensa jälkeen. Elämä kyllä hakkaa päätäni seinään edelleen, mutta toisin kuin aikanaan, seinä vaihtuu joka kerta.
Kolmas keino oli konkreettinen. Opettelin puhumaan niistä asioista ja tunteista mitkä aiemmin kasaantui mielen päälle, ahdistaen, ja määräten elämän tahdin. En osannut puhua niistä asioista mitkä olisi pitänyt ehdottomasti päästää ulos. En pystynyt niistä puhumaan. Tämä oli se tärkein opetus, josta pidän huolta, ja josta jauhan myös muillekin. Puhukaa, puhukaa, puhukaa. Älkää antako vaikeiden asioiden kasaantua mieleen, kunnes pato murtuu räjähdyksen lailla.Mä joskus luin Tommy Hellsteniä. Se on ihan fiksu tyyppi ja osaa kertoa asioista omalla tavallaan, en kaikesta ole täysin samaa mieltä, mutta Tommy kirjoitti, että ihminen herää vasta sitten kun on hätä.
Ja ihminrn on helkutin sitkeä... ilmankos meitä on miljardeja. 🙄
Tuo hätä on häilyvä käsite. Menkää vaikka Aa-kerhoon kuuntelemaan tarinoita. Ei tarvitse olla slkoholisti. Siellä kyllä kuulette mihin ihminen voi päästää elämänsä, ennenkuin on hätä ja hakeutuu vaikka siihen oksaan, ennenkuin hukkuu.
Tai tutustua muihin tarinoihin. Miksi ihmiset niitä kertoo? Miksi sinä sanot näistä tänne? Miksi keksiä kauhutarinoita itsestään? 🤔
Miksi jotkut neuvovat keskittymään itseendä ja kuuntelemaan itseään?
Olisipa hyvä, jos joskus kumottaisiin tuo Tommyn sanominen.... herättäis ennenkuin tulee hätä. 😳
- Anonyymi
Kyllä minustakin näyttää että täällä on kehitysviivettä muillakin naisten perään ruikuttajilla kuin Allulla.
- Anonyymi
Siks hyvä lrmpinimi sitten tytöille: Kaunotarten Kuningatar.
- Anonyymi
Jollei juo viinaa eikä käy baareissa niin mies ei tutustu naisiin eikä saa mitään naista.
Julkisuudessa on nähty että kun mies juo viinaa niin se saa missi naisia ja ihan ketä naisia tahansa. Viinaa pitää juoda baareissa jotta edes naisiin voisi tutustua.
T viinamies - Anonyymi
Kaikki miehet luulevat olevansa olevansa missituomareita, niin päin se menee.
Ei kaikki luule olevansa missejä, kaikki ei edes halua olla tai näyttää missi(lle).
Kaikille naisellisuus ei ole edes osa itseä. :)En minä koe olevani tai käyttäytyväni kuin missi.
Naisellinen toki olen, mutta missiä ei saa tekemälläkään.
Kiva kun joku katkera miehenpuoli yleistää kaikki naiset samaan kastiin.. misseiksi. Jotain rajaa...
Tai no tiedä kuinka katkera aloittaja on, mutta semmoinen kuva minulle jäi.- Anonyymi
No mistä saisi naisen nykyää.. ne ovat näitä missin näkösiä nirppanokkia koko hki täynnä?
- Anonyymi
Kaikki missin näkösiä? Eipä taida olla, ehkä yksi sadasta.
- Anonyymi
Anonyymi kirjoitti:
Kaikki missin näkösiä? Eipä taida olla, ehkä yksi sadasta.
En kelpaa naisille.. kaikki hki kaunottaria.. vaativat komeaa miestä ja rahaa
- Anonyymi
Ei niille kelpaa pitkä tavis mies joka käy töissä.. pitää olla rahaa ja kallis auto.. helvetti mä ymmärrä..ja komea pitää olla ei kaljamahaa
- Anonyymi
Hittokon ärsyttää niin paljo kun ei kelpaa naisille.
- Anonyymi
"Ei niille kelpaa pitkä tavis mies joka käy töissä.. pitää olla rahaa ja kallis auto.. helvetti mä ymmärrä..ja komea pitää olla ei kaljamahaa"
Mutta allu! Ethän sinä edes halua sellaista naista! Itse toitotat jatkuvasti että "tavis pyöree lihavakin nainen kelpaa hyvin." Nyt kuitenkin itket niitten "missien" perään?
Eihän sinun niitä tarvitse katsella, niitä tavis-pyöreitä-lihavia ja jopa "rumiakin" jotka välillä kelpuutat, löytyy kyllä takuulla.
Ja pitää olla rahaa? Sinullahan ON rahaa kertomasi mukaan! Kehuskelet isoilla tienesteilläsi ja hienolla asunnollasi ja muotivaatteillasi ja parfyymeillasi. Niin että sen puolesta pitäisi asiat olla kondiksessa?
....Vai miten se nyt menee sitten kuitenkin.....- Anonyymi
Itseasias en haluakkaan. Mutta tavis lihavia naisia löytyy. Mutta Hki he ovat näitä someprinsessoja lihavatkin.. en mä sellasta saa koskaan. Rahaa on sopivasti. Mulla on auto joka syö myös rahaa.
- Anonyymi
Kyllä sopivasti on.tulen toimeen.. olen tyytyväinen..nainen vain puuttuu. Mut en näytä tavis lihavalle kelpaavan
- Anonyymi
Missi kuin Tissi? Täälläpäin kyllä herkullinen kevään tuoksu tulee, keittiön ikkunasta kun katselen säätä , oikein kesäinen hyvä tuoksu. Toisella puolella taloa on sitten kaupungin erittäin liikennöity autojen tie.
- Anonyymi
Missiksi pääsee ihan tavis naiset ei tarvii olla kaunis.99% naisista on taviksia kuitenkin. Naisilla on finnejä ja aknetta jonka ne peittää meikillä eivät kehtaisi ulos lähteä ilman meikkiä.
- Anonyymi
Itsellä on jotenkin nyt, en tiedä lämminhenkistä nuoria naisia kohtaan, ja arvaan kohta pakosti joudun taas suorittamaan seuraavn seurustelusuhteeni.
- Anonyymi
Toiset miehet saa kauniita naisia missejä bimboja.. toiset ei saa ketään.. ei edes lihavaa rumaa naista
- Anonyymi
...Ja suurin osa miehistä haluaa Naisen, kumppanin rinnalleen.
Kumppanin ja kanssakulkijan jonka kanssa jakaa niin hyvät kuin pahat päivät.
Suurin osa miehistä kaipaa ihan kuollakseen rakkautta ja läheisyyttä, yhteen kuuluvaisuutta.
Ja hyvin moni peittää sen kaiken ja esittää karskia "panomiestä" joka mennä porskuttaa omia polikujaan, vaikka oikeasti se hellyyttä kaipaava pikkupoika siellä sisällä epätoivoisesti etsii syliä.
Ne miehet jotka kieltävät itsensä ja sydämensä ovat onnettomia ja tyhjiä. Heillä on todennäköisesti taustalla lapsuus ilman syliä ja lohdutusta kun sitä olisi kaivattu. On opetettu että pojat ei itke, pojat lyö! On jopa pilkattu ja naurettu ja ivattu jos on heikkoutta osoittanut.
Se on ainakin ollut hyvin tyypillinen suomalainen kasvatus ihan meidän päiviimme asti.
Tällaisella palstalla rehvastellaan ja esitetään kovista. Haetaan sitä hyväksyntää ja ihailua ja varmistetaan ettei kukaan vaan luule että minä alentuisin rakastamaan ja olemaan hellä!
Naisia käsitellään alempiarvoisina ja esineinä, käyttötavarana.
Ja samaan aikaan oman sielun haavat tekevät kipeää ja kaipaavat lohduttajaa.
Summa summarum; suurin osa miehistä ei kaipaa elämäänsä missiä eikä bimboa, ne ovat vain haavekuvia joilla ei ole mitään tekemistä todellisuuden kanssa. Suurin osa, ainakin terveen tunne-elämän omaavat, vaikka se olisi piilotettukin, kaipaavat rinnalleen ihmistä jonka kanssa on hyvä ja turvallinen olla. Jonka kanssa kuulutaan yhteen.
- Anonyymi
Laitoin ajastuksen Samilta eli Samsungilta muostan katsoa Selviytyjät Suomi että kuka tipahti oikeasti sitten.
Tupsu päässä kun leikkaa itse hiuksia, no sitä vaaraa itselläni ei ole mutta olisi hassua vähän. - Anonyymi
Missi kuin Tissi ja Teemu kuin toipilas jos hiukset leikattu huonosti.
- Anonyymi
Oho eksyin hiekkalootalle..sori !
- Anonyymi
Eli naisen pitää tuntea itsensä rumaksi, että se huolii sut? Tuollaiset saisi poistua jo sukupuuttoon, kunpa luonto hoitaisi hitaat uimarit.
- Anonyymi
Missi=Tissi.
- Anonyymi
Ei vain saa naista millään. Pakko hyväksyä.
Ketjusta on poistettu 1 sääntöjenvastaista viestiä.
Luetuimmat keskustelut
Oho! Sofia Belorf ja "rillimiljönääri-rakas" sai somen liekkeihin: "Optikko vai grillikioskin...?"
"Rillimiljönääri-rakas" on kyllä hyvä titteli!!! Tsemppiä Sofialle rakkauteen ja terkkuja Nikolle ja Stefanille! Lue l241784Pitäisikö valtion lopettaa Terveysjättien tukeminen
Nyt annetaan puoli miljardia veroparatiiseihin ja kavereille, eikö olisi järkevää että valtio tukee vain Julkista puolta1301097- 1151084
Sofia ei taida tajuta, että kaikki nauravat hänelle
Sofia feikkaa luksuslokkeilua muttei tajua, että se aiheuttaa lähinnä myötähäpeää ja kaikki nauravat hänelle.136823Mitä luulet kaivattusi ajattelevan sinusta?
Oletko ollut hänen mielestään reilu, rehellinen ja ymmärtäväinen? Vai oletko hänen mielestään se, joka ei ollut reilu ei7792Yllätyskäänne: Kivitipun huutokauppa rauksesi, myynnissä uudelleen.
Kivitipusta käydään edelleen kauppaa, vaikka alkuperäinen huutokauppamyynti raukesikin. https://ilkkapohjalainen.fi/ta34753Mukava nainen on
Hyvännäköinen ja jollain tavalla räväkkä. Katsoin häntä, mutta mietin sinua kuitenkin. Ihan vaikka koko pitäjän kauneimm54710- 142706
- 62697
- 38669