en kertakaikkiaan ymmärrä, miten tästä voi selvitä.
Poikani kuoli reilut kuusiviikkoa takaperin oman käden kautta. Elämä on ollut yhtä tuskaa, ikävää ja ahdistusta sen jälkeen. Helpottaako tämä koskaan, edes vähäsen?
Elämänhalua ei ole yhtään. Toivon itsekin välillä kuolevani, vaikka muuta perhettä on. Itsemurhaa en suunnittele, en voisi tehdä sitä läheisilleni. Kuitenkin tämä suuri tuska sumentaa järjen välillä. Pelkään sekoavani kokonaan.
Miksen osannut auttaa enemmän lastani?
ikävä poikaani :(
24
1065
Vastaukset
- tyttö17
Varmasti helpottaa vielä ajan mittaan. Kuolema on kauhea asia varsinkin silloin kun oma läheinen kuolee.Itseltänikin on kuollut läheisiä ihmisiä ja aina olen selvinnyt, vaikka alussa tuntuukin että ei millään helpota. Ammattilaiselle kannattaa puhua, itsekin olen puhunut ja se auttaa oikeasti, kun saa vähän taakkaa purettua. Älä syyllistä itseäsi lapsesi kuolemasta!
Kyllä sinä jaksat, olosi helpottaa kyllä aivan varmasti, mutta se voi viedä aikaa.
Jaksamisia! - Kaarnalaivassa
Otan osaa suruusi, siihen hirvittävään ikävään ja jopa ruumiilliseen kipuun jota nyt tunnet. Tiedän mitä koet nyt, myös minun poikani on lähtenyt, ei tosin omasta tahdostaan mutta oman lapsen kuolema on jotain sellaista joka hajoittaa ihmisen totaalisesti.
Älä tunne syyllisyyttä, helppo tienkin on noin sanoa, mutta olet varmasti aikoinaan tehnyt kaiken voitavasi, ratkaisuja jotka sillä hetkellä tuntuivat oikeilta ja olivatkin.
Niin klisee kuin se onkin niin aika tulee avuksesi ja päivä päivältä voimat kasvavat ja tulevaisuus saa enemmän otetta sinussa. Sitä on nyt vaikea uskoa, mahdoton ajatus se oli minullekki kun turtana makasin pojan kuoleman jälkeen.
Minä selvisin, niin sinäkin selviät mutta aikaa siihen tarvitaan, anna sitä itsellesi niin kauan kuin siltä tuntuu. Ikävä ei lopu koskaan mutta elämään sen kanssa oppii.
Rukoilen sinulle ja perheellesi lujasti voimia, elämä kantaa vielä ja poikasi ei ole kaukana, rakastaa nyt vain toiselta rannalta. - Miukunen...
kiitos lohduttavista sanoista, joku kuiyenkin jaksaa kuunnella minua.
Aamulla on pakko nousta huolehtimaan muista. Aamulla ensimmäisenä on mielessä kuollut poikani. Hän on mielessä ihan kokoajan. Kamalaa nähdä hänen ystäviään. Kamalaa ajatella ja nähdä hänen tavaroitaan ja vaatteitaan, joita poikani ei ole pitämässä, koska hän makaa haudassa.
Tämä oli ahdistuneen nuoren epätoivoinen teko, hän ei ehkä osannut ajatella sen lopullisuutta. Olimme kuoliniltanaan hänen luonaan, lähdimme hyvillä mielin, koska hän vaikutti pitkästä aikaa niin tyytyväiseltä ja iloiselta, mikä tuntui ihmeelle. Jokin ahdistus iski päälle ja päässä naksahti :(
MInä en jaksa, minulla on niin paha olla ja ikävä poikaani. - myötäeläjänä
Miukkunen,ystävä rakas,älä käytä sitä vähää energiaasi siihen että syytät itteäs.Sinä et ehkä tehnyt mielestäsi tarpeeksi,mutt oisko sulla ollut kyky ja tietoa auttaa.Minäkin olen syytttänyt itseäni vuosia ja eikä se ole tuonut häntä takaisin,vain vienyt voimaa toisilta lapsiltani jotka vielä elävät..En ole halunnut edes kuulla toisten lohdutteluja joka vain lisäsi minun tuskaa......välillä ikävä kääntyi vihaksi kaikkia eläviä ja terveitä kohtaan....sulla on vielä pitkä matka edessä ja muista ettet sinä ole ainoa poikasi surija.....Pois itsesyyttelyt ja käyttäkäämme aikamme eläviä kohtaan...sitten siellä toisella puolella saamme joka palkan tai rangaistuksen tekemisistä ja tekemisesti jättämistä.....voimia koko perheelle
- juham83
Ei ole harvinaista että itsemurhan tekijä on iloinen ennen tekoa. Hänellä voi olla helpottunut ja harmoninen olo, kun tietää pääsevänsä kohta pois ja tuskat loppuvat. Päätös on syntynyt.
- leskiäiti <3
juham83....noin mäkin ajttelin että se varmaan on. JOs on pitkään kärsinyt ahdistuksesta ym ja tuntuu ettei millään jaksa elää täällä. Kun on tehnyt päätöksen, on mieli ehkä helpottunut ja iloinen kun tietää että se ahdistus loppuu. On ehkä saaanut juuri viettää mukavan illan läheisten kanssa ikään kuin hyvästiksi ja jättää toisille hyvä mieli, niin on parempi mieli itelläkin lähteä. Jos joku haluaa tosissaan päättää elämänsä niin kukaan ei voi sitä estää.
Me usein ajattelemme että se on itsekäs teko...mutta eikä ole myös läheisiltä itsekästä vaatia lastaan tm jäämään tänne jos hän kokee että elämä on yhtä tuskaa. Ikävä jää, mutta täytyy ajatella että hän on sanut rauhan ja että hänellä on nyt hyvä olla ja kaikki tuska ja ahdistus on poissa.
Levätköön rauhassa kaikki läheisemme
- jkkl
vainniiin
- Viole1
Tiedän omasta kokemuksestani, mitä nyt käyt läpi. Oman lapsen kuolema on aivan uskomaton järkytys. Koko elämältä tuntuu putoavan pohja ja sitä on ihan kirjaimellisesti sirpaleina. Poikani kuolemasta on kulunut nyt 5 v 4 kk. Aluksi elin kuin halvaantuneetna, kuin lasikuvun sisällä. Oli käsittämätöntä, että toiset ihmiset elivät tavallista elämää, vaikka minun lapseni oli kuollut. (hän oli jo aikuinen kuolessaan).
Ihmiset sanoivat, että aika auttaa. Uskoin, että aika ei auta, se vain kuluu. Mutta nyt olen kuitenkin sitä mieltä, että aika on auttanut, tasannut. Tuska helpottaa ajan myötä, usko pois.
Muistan, että ensimmäisinä kuukausina kuoleman jälkeen oli niin äärettömän vaikeaa nousta ylös aamuisin. Uni oli antanut lepoaikaa surusta, mutta aamulla iski kuin moukari päähän heti herättyä. Eipä ollut pahemmin elämänhaluja.
Nyt on jo toisin. Suren poikaani tottakai vieläkin, mutta aallonpohjat eivät ole yhtä syviä ja pääsen niistä nopeasti ylös. Elämä jatkuu, se on uskomatonta oikeastaan. Minulla on ollut vahva tunne siitä, että jokin voima on kulkenut rinnallani näinä vuosina, vaikka en sitä aluksi olisi millään uskonut.
Älä syytä itseäsi, me olemme vain vajavaisia ihmisiä. Sinä rakastit poikaasi ja muista, että rakkaus on ainoa asia, jolla on merkitystä. Poikasi tiesi, että sinä rakastat häntä. Hänen päivänsä täällä maanpäällä oli luettu. Hän lähti sillä tavoin kuin hänelle oli määrätty, niin ajattelen.
Voimia sinulle ja perheellesi- Miukunen...
Kiitos teillekin myötäeläjä ja Viole
- Siiri-Ellen
Lämmin osanottoni suureen suruusi, Miukunen. Menetys on tuore ja järkytys, suru ja ikävä ovat niin musertavia, etteivät mitkään sanat voi sinua lohduttaa.
Olen samaa mieltä Violen kanssa siitä, että poikasi lähti niinkuin hänelle oli määrätty. Elämä on nykyään sekä kovaa että julmaa ja ympäristön paineet ovat kovat, erityisesti herkässä iässä oleville nuorille, joitten ei aina ole helppoa löytää paikkaansa. Älä syytä tapahtuneesta itseäsi, aivan varmasti teit poikasi hyväksi parhaasi eikä enempää voi keneltäkään vaatia.
Niinkuin Violekin sanoi, vuosien mittaan tuska ja ahdistus helpottavat, mutta suru jää. Sen kanssa vaan oppii jotenkin elämään. Toivon että sinulla on ystäviä tai läheisiä, joitten kanssa voit puhua tapahtuneesta, puhuminen helpottaa oloasi.
On myös olemassa sururyhmiä, joko seurakunnan tai Punaisen Ristin järjestämiä. Netissä taitaa olla peräti keskustelufoorumi itsemurhan tehneitten läheisille. Siellä ainakin saa vertaistukea toisilta saman kokeneilta.
Läheisilläni on sururyhmistä hyviä kokemuksia. Voimia ja jaksamista sinulle ja perheellesi. - Keissa
Googelta Surunauha... Oma yhdistys läheisensä itsemurhan kautta menttäneille. Saat veraistukea. Tiedoksi mikäli et vielä tiedä tästä toiminnasta.
SOS-kriisikeskus vastaa:
Hei,
Oletkin jo saanut paljon lämpimiä ja osaaottavia vastauksia ja kommentteja. On ymmärrettävää, että vointisi on raskas ja voimaton ja olo tuntuu lohduttomalta ja ulospääsyä ei ole vielä näkyvissä. Hyvä kuitenkin, ettet pidä kaikkea tuskaa sisälläsi. Laitan alle sinulle vielä muutaman linkin, jos koet tarvetta ajatusten vaihtoon, sillä joskus ulkopuolinen keskusteluapu ja -tuki voi olla tarpeen.
Yksi vaihtoehto on soittaa Valtakunnalliseen kriisipuhelimeen. Valtakunnallisen kriisipuhelimen numero on 010 195 202. Puhelin päivystää arkisin klo 9-06, lauantaisin ja juhlapyhinä 15-06, sunnuntaisin 15-22. Puhelut maksavat vain operaattorin veloittaman puhelumaksun.
Ympäri Suomea toimii myös kriisikeskuksia, joihin voit varata ajan ja tulla keskustelemaan paikan päälle. Kriisikeskusten yhteystiedot löytyvät osoitteesta http://www.mielenterveysseura.fi/sos-kriisikeskus/kriisikeskusverkosto/alueelliset_kriisikeskukset
Käynnit eivät maksa mitään.
Lämpimin terveisin,
SOS-kriisikeskus / Viivi- Isä suruperheestä
Hei Miukunen !
Perheemme koki parikymppisen pojan menetyksen vajaa kolme vuotta sitten autoturman myötä. Tiedämme sinun tuntemuksesi, kun poikasi menetyksestä on kulunut vasta joitakin viikkoja. Saatika, että sitä menetyksen tuskaa on lisäämässä tämä oman käden kautta tapahtunut kuolema.
Osanotomme on todella vähäpätöinen sana tässä kohtaa. Ei niitä tuntemuksia voi pukea sanoiksi, mitä olet kokenut ja tulet vielä kokemaan. Se suru ja kaipaus muuttaa muotoaan, tulee erilaista syyllisyyden tunnetta ja riittämättömyyttä jne...
Älä missään tapauksessa anna periksi, vaikka kuinka pahalle tuntuu. Koeta tarttua siihen arkipäivän elämään mahdollisimman pian kiinni ja saada ote niistä tavallisista asioista, mitä pitää tehdä. Sinun ja perheesi elämä kuitenkin jatkuu. Vaikka yksi on joukosta poissa, niin sen poismenon myötä ei pidä suistaa omaa elämää ja koko perheen elämää pois raiteiltaan.
Oman pojan menetyksen jälkeen olemme huomanneet, että ne arkipäivän asiat ja työ ovat parasta terapiaa. Sitten taas toisella kertaa perheemme kanssa muistelemme yhdessä taikka jokainen yksinänsä suree poiaamme ja veljeämme. Olemme siinä surutyössä siinä vaiheessa, että pinnalla alkavat olla erilaiset hienot muistot niistä eletyistä vuosista, jotka lämmittävät meitä.
Jos suinkin löydät jonkun kohtalotoverin tai vertaisryhmän, niin ole heihin yhteydessä. Muista kuitenkin, että sellainen vertaistuki kuuluu koko perheelle, ettei kukaan perheenne jäsenistä jää ulkopuolelle. Kun kuulee toisilta samoja asioita ja voi purkaa niitä tuntemuksiaan toiselle, niin se aina helpottaa. ´
Surutyöryhmissä on myös mukana ihmisiä, jotka ovat olleet niissä vuosikaupalla ja siitä on muodostunut heille harrastus ja heidän elämänsä alkaa pyöriä pelkästään menetyn läheisen ympärillä. Vaikka onkin hyvää tarkoittavasta työstä, niin suhtaudu siihen kuitenkin terveen kriittisesti.
Muista, että parhaat muistot säilyvät siellä sydämmissä pojastasi. Uskalla myös hiljalleen luopua pojan tavaroista ja huoneesta jossakin vaiheessa, ettei niistä ala muodostua pyhättöä ja alttaria sinne kodin ja kotielämän keskelle. Rakkaimmat tavarat ja muistot pitää ehdottomasti säilyttää.
Toivon sinulle voimia ja jaksamista. - maj
Hei Miukunen!
Ensiksi otan osaa poikasi menetyksen takia, vaikka tiedän, ettei se helpota oloasi tai tuo poikaasi takaisin. Olet samassa tilanteessa, kuin minä 2009 syksyllä, kun oma tyttäreni 19v teki itsemurhan ottamalla lääkkeitä yliannostuksen, sekä viiltämällä ranteensa samalla auki. Siitä se helvetti sitten alkoikin. En paljon muista ensimmäisistä viikoista mitään. Kaikki tuntui niin epätodelliselta. Olin kuin unessa, kauheassa painajaisessa. Makasin vaan sängyssä, sohvalla, ja välillä jopa lattialla. Minua ei yksinkertaisesti kiinnostanut elämä. Muut lapseni, sekä mieheni yrittivät pitää minua kasassa, kun en siihen pystynyt. Pikku hiljaa, viikkojen vaihtuessa kuukausiksi, kuukausien vaihtuessa vuosiksi, se pahin tuska alkoi helpottamaan. Huomasin jaksavani esim. pestä pyykkiä, minkä mieheni oli hoitanut minun ollessa rikki. Siitä se lähti. Pikku asioista ja rutiineista. Ikävä ei helpota, eikä koskaan tule helpottamaan, mutta sen kanssa oppii elämään. Olen käynyt lapsensa menettäneiden tukiryhmässä ja saanut hyvän lääkityksen sekä keskustelu apua psykologilta, ja tässä minä olen, kirjoittamassa tätä! Minä selvisin, ja uskon siihen että sinä pystyt samaan! Anna itsellesi aikaa surra. Itke, huuda, heittele tavaroita, koska jos se auttaa surussasi eteenpäin, se on sallittua. Voima halaus sinne ja katse eteenpäin. Uskon että lapsillamme on nyt hyvä olla. Tämä lohduttaa minua ja toivottavasti myös sinua! - Miukunen...
kiitos teille kaikille ihanille
- maj
Joo se on totta että meitä kohtalotovereita löytyy paljon. Silloin kun minun tyttäreni kuoli, mieleni oli kanssa kuin vuoristorata. Ja välillä on helpompia päiviä, jolloin ehkä jaksaa hymyillä ja muistaa kaikkea sitä hyvää mitä jäljellä on.Ja taas välillä on päiviä, jolloin tuntuu ettei saa henkee ja että ahdistus vie kaiken. Tälläisinä päivinä sinun on lupa itkeä, sinun ei tarvitse olla vahva. Minä muistan ne monet hetket, (joita tosin on vieläkin joskus) jolloin oli pakko lähteä juoksemaan, niin että keuhkoihin sattui. Tämä on minun tapani purkaa surua. Sinun täytyy löytää se oma tapasi... KUKAAN, joka ei ole kokenut samaa ei voi tietää kuinka hauras ihminen on tälläisen surun kanssa. Muistele poikaasi ja parhaita hetkiä hänen kanssaan, ja joku päivä huomaat että se ei satu enää niin paljoa! Poikasi on aina osa sinua ja olet aina äiti, vaikka lapsesi on kuollut. Rakkaus ei varmasti katoa. Sinulla on lupa rakastaa aina!
- Leskiäiti <3
Miukunen...otan osaa suureen suruusi ja toivon sinulle sydämestäni voimia
- Miukunen..
kiitos leskiäidillekin
- lapsensa menettänyt
- mies 21
Näitä juttuja lukiessa tuntuu niin pahalta että en voi aiheuttaa vanhemmilleni tuskaa tappamalla itseni. Oma ahdistukseni johtuu siitä että epäonnistuin taas lääketieteen pääsykokeessa (kolmas kerta) ja siitä että en ole nähnyt kuin muutaman kerran vuoden sisällä kavereitani koska olen niin sinnikkäästi opiskellut. Tuntuu että olen aivan loppu.
- Miukunen..
Olen niin pahoillani puolestasi, siitä että koet tuskaa. Ymmärrän ahdistuksesi, minäkin olen aivan loppu, vaikkakin eri syystä.
Koeta jaksaa, jos mitenkään mahdollista. Sekin kyllä on tosi paljon pyydetty. Tämä tuska on NIIN VALTAVA, ettei tästäkään näy ulospääsyä. Asia on vielä niin tuore. Toivon itsekin saavani vielä jostakin elämänhalua, vaikka yksi rakas on poissa. - myötäeläjänä
Jos sinä haet lääketieteelliseen,niin ilmeisesti olet sen luontoinen että haluat auttaa ihmisiä,älä siis tee itsellesi pahaa vaan aloita miettimää mikä olis keino autta sua itseäs,ei itsemurha,oisko jollekkin toiselle linjalle pääseminen helpompaa ja vähemmän hakijoita.Sitten ehkä voit siirtyä lääketieteelliseen kun olet lukenut ensin vaikkapa sairaanhoitajaksi.Siellä saa paljon kokemusta tulevaan ammattiisi lääkärinä,jos se on sinun kutsumus....onnea sulle elämässä
- toinen väylä...
Otan osaa murheeseesi. Harmi, että et ole päässyt opiskelemaan unelmiesi ammattiin, mutt voit varmaan vieläkin yritää. Jospa löydät toisen vaihtoehdon. Varmaan tarvitset nyt lepoa ja mielelle lepoa.
Ketjusta on poistettu 0 sääntöjenvastaista viestiä.
Luetuimmat keskustelut
Kuvat! Dannyyn liitetty Helmi Loukasmäki, 22, on puhjennut naisena kukkaan - Some sekoaa: "Sä..."
Ooo, kaunis aikuinen nainen Helmistä on kasvanut siinä yli 80-vuotiaan Dannyn rinnalla! Katso uudet kuvat: https://ww483541- 472581
Suodatinpussin kastelemalla saa parempaa kahvia
Kokeilin niksiä ja kyllä tämä kahvi on parempaa nyt. Ei lainkaan maistu paperiselta. Huljuttelee hanan alla suppiloa pap1251910Tidätkö nainen
että suoraan sanottuna v.tut.aa että pääsit näin lähelle minua. Ei olisi oikeasti aikaa tähän mutta silti aina välillä o1001693Onkohan sinulla kaikki hyvin?
Nyt vähän sellainen outo tunne tuli. Sinun asiasi niin ei minulle toki tarvitse kertoa. Kunhan mietin...381127Mikä on kaivattusi etunimi?
Otsikossa siis on kysymys eriteltynä. Vain oikeat vastaukset hyväksytään.471068- 1731016
En kestä katsoa
Sitä miten sinusta on muut kiinnostuneita. Olen kateellinen. Siksi pitäisi lähteä pois84946Huikeeta, mahtavaa, ihan mielettömän upeeta
Me ostettiin talo Espanjasta. Tosin saadaan käyttää sitä vain muutama viikko vuodessa kun on monta muutakin ostajaa! M175916Oho! Arja Koriseva paljastaa TTK:n ekasta suorasta lähetyksestä: "On vähän ärsyttävä yhtälö!"
Upea Arja Koriseva! Tsemppiä haasteelliseen tilanteeseen! Lue lisää: https://www.suomi24.fi/viihde/oho-arja-koriseva-14864